o. lundblad: anteckningar om vara VATTENHEMIPTERER, 153 



Luttofyndet är gjort i barrskogen eller i reg. subalpina. 

 Visserligen ligger Lutto inom Kolas barrskogsområde. ^ Ehuru 

 så är fallet, är det dock möjligt, att fyndorten kan tillhöra 

 reg. subalpina (event, alpina?), enär floden, som kommer frän 

 den cirka 700 m. höga vattendelaren söder om Enare, i sitt 

 övre lopp rinner fram i ganska högt läge. 'Enstaka toppar 

 sträcka sig här upp i dessa regioner. De norska fynden här- 

 stamma från lågt liggande lokaler.^ De franska fyndorterna 

 ligga utan tvivel delvis ovan skogsgränsen, enär denna, även 

 i Sydalperna, blott obetydligt höjer sig över 2,000 m. De 

 schweiziska fyndorterna ligga i alpin natur., något, som ej kan 

 gälla den skottska, ej heller den böhtniska.^ 



Callicorixa B. White. 



6. C. prœusta (FiEB.). — Fyndorter. Ös t g.: av SelL- 

 MAN tagen i Linköpingstrakten ^^/lo 1917- — Upl.: vanlig 

 i Hjälstaviken, Hjälsta och tlusby-Sjutolfts socknar, ^^/s 1917. — 

 Dir.: vanlig i Skebergstjärn, nära Skeberg, Leksands socken, 

 '/7 1918. 



Var. socia (Dgl. Sc). — Fyndorter. Boh.: Långö en- 

 ligt R. e. s. (Wallengren). — Upl.: i Hjälstaviken togs 

 samtidigt med huvudformen ett e.xemplar, som lämpligen torde 



^ Barrskogsgränsen löper nämligen från trakten söder om Ponoj i 

 öster mot Kola i nordväst, varefter den närmar sig ishavskusten i Svd- 

 varanger för att härifrån efter Enare träsks norra strand böja av söder ut 

 mot Tana, Kautokeino och Torneträsk. Området söder om nyssnämnda 

 linje är bevuxet med tall och till större delen även gran. Bekant torde 

 även vara, att tallen norr om denna linje har flera isolerade förekomster 

 i de nordnorska fjordbottnarna. Särskilt är Maalselven bekant för sina för 

 ännu ett sekel sedan synnerligen rika furuskogar (Sparre Schneider 1907 — 

 19 10 p. 43). Rörande vegetationsgränserna i här berörda trakter se av 

 äldre arbeten exempelvis Frus (1872, kartan) och Pleske (1S86 p. 15 o. 

 följ.) samt av nyare särskilt Atlas över Finland (19 10, kartan 20 samt text- 

 band I p. 57 o. följ.), Fries (191 3, kartan textfig. 98) och Homén (1920 p. 

 141 o. följ. samt kartan i slutet av arbetet). Viktigt är även Kihlman's 

 arbete (1890— 1892). I synnerhet i Atlas över Finland äro vegetations- 

 gränserna noggrant, återgivna. 



- Aalfyndet ligger möjligtvis högre. 



^ Höjdläget av den böhmiska fyndorten är mig ej bekant. I Skottland 

 togs arten tillsamman med Dytisciis lapponrcus. 



