BENGTSSON: BIOLOGISKA UNDERSÖKNINGAR ÖFVER NUNNAN. 1 57 



under första året varit mycket betydande och »wenige Ichneu- 

 monen habe zu ihrem Zwecke konnnen lassen», medan de i 

 andra året redan hade blifvit svagare och i det tredje »sehr 

 leicht die Beute der nun überhand nehmenden Ichneumonen ge- 

 worden».'''^ Denna s. k. iakttagelse, liksom hela detta pläde- 

 rande, hvilar rätt och slätt på en inbillning, ty så långt min 

 erfarenhet sträcker sig, har en insektvärds (nunnelarvers och 

 -puppors t. ex.) sjuklighet icke det ringaste positivt att betyda 

 för frågan, om parasitstekeln (eller -flugan) skall kunna förgöra 

 den eller icke, enär den lika säkert dukar under för parasitens 

 angrepp, om den är ock aldrig så frisk. ""^ Jämförelsen med in- 

 elfsmaskarnes förhållande hos människor och djur lämnar icke 

 heller något stöd för ett sådant antagande. 



Det förhållandet, som Ratzeburg så starkt pointerar och 

 ur hvilket han velat draga flerahanda, men, såsom jag sökt visa 

 och ännu i det följande skall försöka visa, felaktiga slutsatser, 

 att nämligen ett talrikt uppträdande af parasitinsekter, särskildt 

 parasitsteklar, ofta, såsom erfarenheten ådagalagt, till tiden sam- 

 manfaller med utbredda sjukdomsföreteelser bland skadeinsekterna, 

 nämligen då dessas härjningar i allmänhet nått sitt kulmen, fin- 

 ner sin lika enkla som naturliga förklaring däruti, att parasit- 

 insekterna, hvilka ju för sin utveckling äro helt beroende af de 

 insekters förekomst och talrikhet, på hvilka de lefva, ej förr 

 kunna blifva talrika och uppträda med samlad kraft, än efter det 

 en härjning fortgått en längre tid (i allmänhet ett par år) och 

 de sålunda hunnit i mängd föröka sig. 



Bland slutsatser, som Ratzeburg härledde ur nyss nämnda 

 taktum, är ock det, såsom han betecknar det, »unbestreitbare 



^" Die Ichneum. d. Forstinsect. Bd. 2. 1848, pag. 7. 



^'^ I samma riktning uUalar sig Standfuss, hvars tungt vägande om- 

 döme här förtjänar återgifvas: »Zu den Krankheiten der Raupe gehört auch 

 ihr Bevvohntsein mit Schlupfwespen- und Fliegenlarven . . . Solche Raupen 

 sind dem Tode verfallen, denn die unendlich sparsamen Fälle, in denen sich 

 der geflügelte Schmarotzer erst aus dem Falter entwickelte, oder in denen 

 eine Raupe, welche die Larve des Schmarotzers absetzte, noch den Schmet- 

 terling ergab, kommen für die lepidopterologische Praxis gar nicht in Betracht. 

 Meinem Vater und mir, die wir zusammen während reichlich 80 Jahren ge- 

 wiss gering gerechnet 180,000 Falter aus Ei oder Raupe erzogen haben, ist 

 dergleichen niemals vorgekommen» (anf. arb. pag. 165). 



33 



