BENGTSSON: BIOLOGISKA UNDERSÖKNINGAR ÖFVER NUNNAN. I 73 



en helt obetydlig, torde under sådana förhållanden knappast hun- 

 nit inträda. 



I nunnepupporna ligger alltid Piinpla-yx\g\çiX. med sin hufvud- 

 ända vänd åt puppans hufvud (Tafl. III. Fig. 4), hvarför ock den 

 framkommande stekeln alltid äter sig ut i puppans främre ända. 

 Detta sker genom ett oftast regelbundet rundadt, i kanten mer 

 eller mindre sargadt hål, som afskär själfva den främsta ändan 

 af puppskalet (Tafl. III. Fig. 7 a. b). Anmärkningsvärdt är, att 

 TJicroiiia flavicans härifrån gör undantag, i det att imago här 

 framkom genom ett aflångt rundadt hål vid svansändan. Här 

 har ynglet därföre sannolikt haft ett alldeles omvändt läge i 

 puppan. ^^ 



Såsom ofvan nämndt, utmärka sig sådana nunnepuppor, som 

 innehålla parasitstekelyngel, genom en karakteristisk fasthet och 

 oböjlighet. Det förtjänar i detta sammanhang att omnämnas en 

 iakttagelse, jag kom att göra på sådana puppor, som öfvervintra 

 med sitt inneliggande stekelyngel. Hos dem återfinnes nämligen 

 den omtalade styfheten i ännu högre grad, ty de visa sig så be- 

 tydligt fasta, att det fordras ej ringa våld att bryta tvärs af dem. 

 En närmare undersökning lade i dagen, att detta förhållande 

 beror därpå, att ynglet, som öfvervintrar på det ofvan urskilda 

 2:dra larvstadiet, har omgifvit sig, helt säkert till bättre skydd 

 mot vinterkylan, med ett tätt och segt, till puppskalet sig tätt 

 anslutande hölje eller kokong af hvitgul färg. Något dylikt träf- 

 fas ej hos icke-öfvervintrande nunnepuppor. 



Såsom kläckningsförsöken utvisade, framkläckes hufvudmas- 

 san af Pimplor redan under eftersommaren och hösten samma 

 år, medan en mindre del öfvervintra i nunnepupporna. I mina 

 prof var detta senare delvis händelsen endast med en art, Pimpla 

 capnlifera (se ofvan pag. 45), hvaremot Elfving erhöll Pimpla 

 cxaminator och P. didyma utkläckta äfven ur öfvervintrade 

 nunnepuppor, och tidigare kläckningsförsök (se Aurivillius, anf. 

 arb.) ha ådagalagt, att det sagda gäller äfven om flertalet öfriga 

 arter. 



De på hösten framkläckta steklarne kunna naturligtvis icke 



"^ R.\TZEBURG (Die Ichneumon, d. Forstinsect. Bd. I, pag. 118) om- 

 nämner en liknande iakttagelse hos samma art och uppgifver detta stekelns 

 sätt att genomborra pupphöljet vara konstant hos Aporia (7'<rA?_o-z-pupporna. 



49 



