ADLERZ: IAKTTAGELSER ÖFVER HOPLOMERUS RENIFORMIS. 243 



under arbetet så, att en liten skålformig fördjupning uppkom. 

 Fötterna användes alls icke till gräfning, utan endast käkarne, 

 och den urgröpta leran kastades ej bort, utan makades åt sidorna, 

 så att rundtorn en liten solid, upphöjd kant uppkom såsom fot 

 för den blifvande gallerformigt genombrutna »skorstenen». 



Utflykterna för att hämta ny vätska upprepades ofta. Efter 

 hvarje sådan utflykt plägade denna stekel, liksom åtminstone de 

 flesta under dylika omständigheter eljest iakttagna, en stund slå 

 ner på marken, där han satt overksam och tycktes hvila. Den 

 regelbundna återkomsten af dessa nedslag på marken ser emel- 

 lertid mystisk ut. Mycket fuktig tycktes ej leran bli af den med- 

 förda vätskekvantiteten, men den blef sammanhängande och pla- 

 stisk i stället för att, såsom den torra leran, vid bearbetning 

 falla sönder till pulver. Ännu då stekeln hunnit så långt i sitt 

 arbete, att han trängde ner med mer än halfva thorax under 

 mynningen, hade han ej börjat bilda några bollar, sådana som 

 rörets genombrutna yttre del bygges af. 



Under en af stekelns utflykter för att hämta ny vätska lades 

 öfver den påbörjade hålan ett litet grönt blad af omkring två 

 kv.-cm:s storlek. Vid återkomsten höll sig getingen en stund 

 sväfvande i luften ofvanför bladet, slog så ner och kröp omkring 

 därpå tveksam om, hvad som var att göra. Det var tydligt, att 

 han visste, att hålan fanns under bladet, men det föll honom ej 

 in att försöka släpa undan det, såsom en myra eller en rofstekel 

 utan tvifvel skulle ha gjort. Slutligen fann han, att den ena 

 kanten af bladet ej slöt tätt till marken. Han trängde sig då 

 in därunder och fortsatte under bladet urhålkningen af sin håla. 

 Fastän det måste ha varit förenadt med ett visst obehag att 

 under arbetet känna bladet ligga på ryggen, gjorde han fortfa- 

 rande intet försök att aflägsna det. Bladet borttogs då med en 

 pincett, utan att han tycktes märka det. 



På 3 cm:s afstånd från hålan stodo i en .halfkrets tre gräs- 

 stånd på motsatta sidan till solen, så att stekeln, för hvarje gång 

 som han återvände till sitt bo, såg dem i full, påfallande sol- 

 belysning. För att pröfva, om dessa grässtånd kunde utgöra något 

 ögonmärke för getingen, aflägsnades de, medan han befann sig 

 på en af de vanliga utflykterna för att förnya sitt vätskeförräd. 

 Dessutom aflägsnades några andra glesa strån, som stodo längre 



3 



