246 ENTOMOLOGISK TIDSKRIFT 1902. 



Öppna ingången. Genom en ovarsamhet råkade jag stöta till 

 den ena skorstenen, så att den gick i kras. Den hemvändande 

 stekeln fann dock utan synbar tvekan den nu obetäckta myn- 

 ningen af sin håla, gick ner däri och fortsatte med urhålknin- 

 gen såsom förut. Kring den andra skorstenen lossades, på sam- 

 ma sätt som omtalats under n:o 3 härofvan, ett stort stycke af 

 den leriga marken och vreds så, att »skorstenens» mynning blef 

 riktad åt motsatt häll mot förut. Då ägaren till denna skorsten 

 kom hem från sin korta utflykt och, som vanligt, i flykten vände 

 sig så, att han borde ha sett ingången, om denna varit riktad åt 

 samma håll som förut, röjde han. en lätt förklarlig tvekan. Den 

 blef dock helt kortvarig, ty om några ögonblick slog han ner 

 på skorstenen, denna gång på dess mot honom vända afvigsida, 

 d. v. s. krökningens konvexa sida, och kröp ner däri. Den 

 bräckliga byggnaden hade af skakningen rid uppgräfningen loss- 

 nat vid basen, men stod dock upprätt medan stekeln gick ner. 

 Då han åter gick upp, föll den emellertid omkull, hvilket dock 

 ej stekeln tycktes betrakta såsom någon större olycka, ty han 

 fortsatte arbetet med hålans urhålkning. Äfven denna geting 

 återfann efter sin nästa utflykt utan tvekan sin håla, fastän skor- 

 stenen nu ej längre utmärkte dess plats. Något oumbärligt ögon- 

 märke kan således denna ej vara, lika litet som den, enligt hvad 

 af det föregående framgår, kan tjäna till att skydda hålans in- 

 gång mot regn, då den själf ramponeras äfven af en ganska lin- 

 drig regnskur. 



Bakom den sistnämnda hålan, som jag vill kalla n:o 2, stod 

 på ungefär 10 cm:s afstånd ett stånd af Epilobimii angustifo- 

 Imm, som bland de mycket glesa grässtrån, med hvilka platsen 

 kring båda hålorna föröfrigt var beväxt, borde erbjudit ett för- 

 träffligt ögonmärke för denna hålas igenfinnande, fullt belyst, som 

 det stod, af solen. Under båda getingarnes samtidiga frånvaro 

 omplanterades nu i hast detta Epilobiuin-%i^x\å, så att det fick 

 sin plats på samma afstånd bakom den andra hålan (n:o i) och 

 stod i samma belysning, sedt från denna. Då nu getingen från 

 hålan n:o 2 återvände, flög han först fram till hålan n:o i, bak- 

 om hvilken han såg sitt Epilolniijnsxknå. Sedan han några 

 ögonblick hållit sig sväfvande däröfver, hade han dock tydligen 

 märkt sitt misstag, ty han flög till sin egen håla. Om således 



6 



