﻿o. lundblad: axel frisendahl. ex minnesteckning. 55 



bland mänga andra även undertecknad hade nöjet att få 

 räkna sig, fick AxEL här ett nytt intresse och kom in pä 

 det ämne, som skitligen mer och mer lade beslag på honom 

 och blev hans största glädjeämne i livet. Redan från början 

 vunno skalbaggarna hans odelade kärlek. 



Jag erinrar mig med glädje och tacksamhet men även 

 med vemod de otaliga exkursioner vi företagit i varandras 

 sällskap i Upsala omgivningar, särskilt vår och höst. Vi 

 voro ett helt »band» entomologer, som nu anställde våra 

 härjningar i trakten, vilken intensivt skattades på allt vad 

 coleoptera hette. Jag begår ingen överdrift om jag påstår, 

 att av oss alla var AxEl. den mest intresserade, vilket också 

 bevisas av, att han var den ende, som allt framgent ode- 

 lat ägnade sig ät och höll fast vid sitt ungdomsintresse. 

 Många voro de rara »kusar», som han på sitt norrländska 

 modersmål benämnde sina älsklingar, vilka fingo släppa livet 

 till i hans flaskor. Varje från skolarbete fri stund ägnades 

 åt insamling, och för strapatser ryggade AxEL aldrig tillbaka. 

 En entomologs arbete är ju ej alltid en dans på rosor. Kan- 

 ske var det genom förkylning under kalla och tidiga vår- 

 dagar, då det gällde att rädda så mycket som möjligt av de 

 i smältvattnet hopslammade små staphyliniderna eller vid 

 fångst av vattenbaggar, som AxEL ådrog sig den starka kro- 

 niska hosta, vilken säkerligen bidrog till den senare framträ- 

 dande lungsjukdom, som slutligen ändade hans liv. 



Åtskilligt skulle kunna vara att säga om våra gemen- 

 samma utflykter, men utrymmet tillåter ej, att jag närmare 

 ingår härpå. Ett par episoder må det dock tillåtas mig att 

 anföra. Så minnes jag, hur vi en gång hade upptäckt en i 

 förruttnelse stadd ko-mage på ett gärde utanför Upsala och 

 med vilket berömvärt nit AxEL grep sig an att med sin 

 största slidkniv gå löst på det stinkande innanmätet för att 

 rädda alla Necrophoriis, Silpha, histerider och nitidulider, som 

 där vimlade, och hur vi sedan gingo regelbundet vittjande 

 vår åtel, vars fauna så småningom naturligen ändrades och 

 ersattes av mera »torrhetsälskande» arter, lämnande ett rikt 

 utbyte även de, AxEL.S iver förnekade sig heller aldrig, då 

 det gällde att fånga vattenbaggar; så t. e.x. då han en gång 

 i botaniska trädgårdens damm i Upsala trodde sig se en 



