﻿o. LUMUil.AD: AXHL !■ KISHNDAIIL. EN .MIXNKSIECKNING. 59 



djuret till dess ursprunglige ägare. Kanske hade han det 

 Icärare än jag. 



Det ena aret gick efter det andra, utan att AxEL fick 

 tillfälle att förverkliga sin länge närda önskan att i en av- 

 handling sammanfatta sina talrika och om en outtröttlig- 

 energi vittnande fynd från Ragunda. Ty sjukdomen tog mer 

 och mer överhand och nedsatte hans krafter. Med anled- 

 ning av en förfrågan från mig rörande hans första uppsats i 

 lùit. tidskrift 1916 svarade han med följande vemodsfyllda 

 ord: »Min synnerligen värdefulla kusuppsats kom till världen 

 i höstas som ett testamente från mig till eftervärlden. Det 

 hade varit min mening att samla alla mina lokaluppgifter till 

 en enda uppsats, som skulle ha blivit rätt diger, enär jag 

 har ett mycket stort antal nya arter från Jämtland, men 

 så i höstas blev jag mycket dålig och funderade skarpt pä 

 att fortsätta mina studier på en annan planet. För att lämna 

 ett minne efter mig och rädda de viktigaste fynden skrev 

 jag ihop detta under högfebrilt blodtryck. Mot förmodan 

 spottade jag emellertid upp mig igen och känner mig nu 

 som om jag sk'uUe få pina livet ur kusar en sommar till.» 

 Sommaren 19 16 fick han också, som han hoppades, tillfälle 

 till en del kortare exkursioner i hemmets närmaste omgivning 

 och orkade även följa sin broder till Ulvöarna i Ångerman- 

 lands skärgård, där han synes ha varit förhållandevis kry 

 och gjort intressanta upptäckter. Bl. a. samlade han på min 

 önskan även några gräsuggor åt undertecknad. Men i no- 

 vember, efter hemkomsten, blev han sämre och meddelar 

 mig, att han »är inte så mycket som en tiondedels människa 

 ens». 



Under de båda sista åren av sin levnad orkade AxEL 

 Frisendahi- blott sällan göra några exkursioner. Från sitt 

 arbete kunde han dock under inga förhållanden avstå. Med 

 otrolig iver kastade han sig över studiet av de svåra staph}*- 

 liniderna. De äro nu, skriver han till mig, »vad longicor- 

 nerna voro i ungdomen». Härom yttrar han i september 

 1917: »Själv har jag inte siktat så mycket, min hushållerska 

 har fått fara omkring i skogen och sikta åt mig, mest myr- 

 stackar». 



Då Bengt Bergs bok »Min vän fjällpiparen» utkom. 



