﻿\. A. kemner: de svenska arterna av släktet haltica. 149 



(Fig. 2 c.) har i främre tredjedelen en fördjupning begränsad 

 av ett par höga Hster. Bakåt fortsättas dessa av ett par 

 breda, relativt höga, på ytan skrovHga åsar, som mellan sig 

 sluta en bakåt utvidgad, rätt djup fåra. Tillsamman utgör 

 detta mittelpartiet. De båda smalare sidopartierna äro i 

 främre hälften djupt nedsänkta, i utkanten begränsade av 

 en hög list. Översidan (fig. i a) är tvärrefflad. Till stor- 

 leken är denna art var minsta. Längden överstiger sällan 

 4 mm. Färgen är växlande, vanligen blägrön men även 

 violetta exemplar finnas. Till kroppsformen är den run- 

 dad, relativt högt kuUrig och oftast glänsande. Från alla 

 andra svenska Ha/t/ca-arter skiljer den sig särskilt lätt ge- 

 nom tredje antennledens ovanliga längd. Den är minst 1V2 

 gång sä läng som 2:dra leden och lika lång som 4:de. I 

 de svenska samlingarna har jag nu kunnat fastställa denna 

 art frän de flesta förut antecknade fyndlokalerna på fast- 

 landet såväl som på Gotland och Oland. Denna senare 

 lokal, som förefaller ny, härrör från ett ex. i Riksmusei sam- 

 ling (en liten hane 2,9 mm. läng), som bestämts till conso- 

 bfina Du FT. Till sitt lefnadssätt är den i stort sett 

 bunden vid Epilobhuii angtistifolium, och hänvisar jag f. ö. 

 till min ovan citerade uppsats om densamma. (Central- 

 anstalten för jordbruksförsök. Ent. avd. Meddel. N:r 34.) 



Haltica palustris WEISE. 



Till det yttre nära överensstämmande med olcracca är 

 palustris Weise. Den skiljes emellertid lätt från denna ge- 

 nom hanens kopulationsorgan (fig. 3), som avviker från 

 olenicca genom en bred trekantig spets. Undersidan har 

 vidare ett smalt från spetsen ända till basen djupt insänkt 

 mittparti, som är smalast över mitten. Sidopartierna be- 

 gränsas inåt av en hög kant och äro kring mitten fram till 

 ^/5 från spetsen djupt insänkta i en på bottnen refïlad för- 

 djupning. Vad övriga karaktärer beträffar äro pannknölarna 

 mellan antennerna oftast större, men lägre än hos oleracea. 

 Antennernas 3:dje led är tydligt kortare än den 4:de och 

 endast */3 eller '/4 längre än 2:dra leden, som är relativt 

 större. Färgen är växlande, rätt ofta violett. 



