﻿l6 ENTOMOLOGISK TIDSKRIFT 1920. 



framför allt Wyville Thomsonryggen, så att det varma golv- 

 strömsvattnet mer eller mindre fullständigt avspärrades från 

 polarbassängen, varigenom det nordeuropeiska och arktiska 

 områdets temperatur ytterligare nedsattes. Om denna land- 

 höjning varit en verklig och lokal sådan, som blott drabbade 

 Nordatlanten och den närliggande delen av Ishavet, såsom 

 väl de flesta förmena, eller den endast varit relativ, föror- 

 sakad av en allmän sänkning av havsytan, såsom Enquist 

 [4] häller för troligt, är i detta sammanhang likgiltigt. 



Eftersom det numera framför allt genom MUNTHES [l8] 

 undersökningar av interglaciala bildningar i Härnösandstrakten 

 och Erikson-Haldens [7] över liknande avlagringar i Boll- 

 nästrakten blivit ådagalagt, att den sista nedisningen icke 

 blott representerar en tillfällig och obetydlig oscillation av 

 inlandsisens rand utan en fullkomligt ny istid, föregången av 

 en avsmältning, som inskränkt glacierernas utbredning till 

 lägre mått än det nutida, måste också denna sista istid före- 

 gåtts och åtföljts av en stark förskjutning av kustlinjen till 

 förmån för landet. 



Men även direkta bevis för en sådan kustförskjutning 

 före och under den sista istiden finnas. Sådana utgöra bl. 

 a. de under den nutida havsytan sänkta fjorddalar och 

 sjunkna flodbäddar, vilka måste blivit uteroderade på fasta 

 landet; sådana äro också de utanför Lofotenöarna belägna, 

 djupt sjunkna gletschernischerna (ENQUIST [6]). Att döma 

 av landisens rörelser i randområdena synes hela området 

 mellan Eranz Josephs land och Nordryssland, mellan Novaja 

 Semlja och Västsibirien å ena sidan och Spetsbergen och 

 Beeren Eiland å den andra under istiden varit fastland (jfr 

 t. ex. Nathorst [21]). En antydan till en landhöjning un- 

 der den sista interglacialperiodens senare skede finnes även 

 i södra Östersjön, där på Slesvigs östkust den marina Cypn)ia- 

 leran, som avsatts under interglacialtidens varmare mellersta 

 period, överlagras av grundvattensbildningar likasom samma 

 djuphavslera på danska fyndlokaler underlagras av sötvat- 

 tenssand, som erinrar om den näst föregående istidens högre 

 landläge. 



Till vilket belopp denna relativa landhöjning uppgått är 

 naturligtvis rätt osäkert. Ahlmann och Helland-Hansen 



