﻿wahlgrkn: de europeiska polaröarnas insektfauna. 17 



[i] synas åtminstone antaga, att den belupit sig till 300 m., 

 och meddela en karta utvisande, hur det nordatlantiskt-ark- 

 tiska området under sådana förhållanden skulle gestaltat sig. 

 Enquist [4, 5] anser sig på grund av sina undersökningar 

 över glaciationsgränsens sänkning under istiden kunna draga 

 den slutsatsen, att den relativa nivåförskjutningen till förmån 

 för landet uppgått till ungefär 500 m. Enligt andras mening 

 skulle landhöjningen kunnat na dubbla detta belopp. 



Redan en nivåförskjutning på 300 m. skulle ha till resul- 

 tat, att samtliga de här behandlade polaröarna utom Jan 

 Mayen skulle komma i bred landförbindelse med Eurasien 

 och att avståndet mellan Spetsbergen och Grönland ansen- 

 ligt förminskades, och vid en höjning på 500 — 600 m. skulle 

 VVyville Thomsonryggen blottläggas och en förbindelse mel- 

 lan Nordeuropa och Grönland över Island uppstå. 



Under den senaste delen av interglacialtiden eller snarare 

 under första hälften av den sista istiden skulle alltså dessa 

 landvägar kunnat trafikeras av de omgivande kontinenternas 

 insekter, och den stora likhet, som trots all endemism onek- 

 ligen finnes mellan dessas och polaröarnas fauna och i ännu 

 högre grad deras flora, skulle få sin naturliga förklaring utan 

 alla mer eller mindre fantastiska hypoteser om spridning över 

 havsvidder. 



Någon svårighet att tänka sig, att insekterna inom om- 

 rådet i fråga kunnat överleva den sista istidens maximum, 

 föreligger knappast, vare sig man föreställer sig isfria nuna- 

 takker såsom på det nutida Grönland, eller man med EN- 

 QUIST håller före, att randonuådena och kuststräckorna av 

 den glaciala nordhavskontinenten även vid isens största ut- 

 bredning varit isfria. Däremot skulle denna istidsmaximets 

 skärpning av klimatets hårdhet ge en välbehövlig hjälp att 

 förstå den beaktansvärda olikhet, som förefinnes mellan kon- 

 tinenternas och öarnas fauna. Endast de allra mest köldhär- 

 diga formerna kunde överleva i områdets centralare delar, 

 och ett ytterligare urval, en gallring och splittring av bestån- 

 den ägde sedermera rum, när de hopade ismassornas tyngd 

 bragte området att åter sjunka i havet och reducerade det 

 till de obetydliga och isolerade rester som den glesa arki- 

 pelagen av nordhavets öar nu utgör. Ja, under ett skede 



2 — 20108. Entomol. Tidskr. Arg. 41. Haft. i (iç2o). 



