﻿l8 ENT0M01.0G1SK TIDSKRIIT ig20. 



av postglacial tid inskränktes deras landytor till och med i 

 än högre grad, och samtidigt steg temperaturen över den 

 nutida, den tid varom bl. a. Spetsbergens 70 — 80 m. över 

 havsytan höjda strandlinjer vittna och de högt belägna strand- 

 bankarna med skal av Litorina litorea, Anovioia squaninla, 

 Cyprhia islandica och Mytiliis edîtlis, mollusker som numera 

 ej trivas i ögruppens kalla kustvatten. Att samma höjning 

 av havsytan och temperaturen ej varit inskränkt till Spets- 

 bergen, betygas av liknande fynd på Grönlands, Islands och 

 Franz Josephs lands strandsluttningar. 



Efter att ha utstått istidens köld måste insektvärlden nu 

 också uthärda den postglaciala värmetidens temperatursteg- 

 ring utan att såsom kontinentens insekter kunna genom ut- 

 och invandringar rädda sig till gynnsammare trakter. Följ- 

 den måste bli en stark utglesning av artbeståndet, ytterligare 

 påverkad av den inskränkta landarealen och de ännu mer 

 inskränkta passande ståndorterna, från vilka de bevingade 

 formerna av stormar sopades ut över havsvidder och snöfält. 

 Även från sistnämnda synpunkt bör man måhända se polar- 

 öarnas ofta påtalade brist på större och bredvingade insekter 

 likasom deras relativt höga procent av vinglösa och undan- 

 dolt levande former, huvudsakligen kollemboler. 



Den här i grova drag antydda växlingen i områdets ut- 

 vecklingshistoria synes mig rätt väl kunna förklara den insu- 

 lära polarfaunans armod och i viss mening enformighet även- 

 som olikheten lika väl som likheten, den senare främst rö- 

 rande kollembolerna, i de olika öfaunornas sammansättning. 



Olikheten mellan polaröarnas och de amerikanska och 

 europeiska kontinentalkusternas insektvärld förstås också 

 därav, att även i de sistnämnda områdena istidens maximum 

 omvandlade, sållade och utarmade insektfaunan. Att så varit 

 förhållandet i vårt land känna vi från vår enda insektförande 

 interglaciallokal, den s. k. submoräna Härnögyttjan, av vars 

 rester av 20 skalbaggsarter endast tvä enligt MjöBERGS [17J 

 undersökningar visat sig tillhöra nu levande arter, medan 

 två andra arter med säkerhet och flertalet av de övriga san- 

 nolikt äro utdöda. Ar nu polaröarnas fauna av samma eller 

 måhända ännu högre ålder, förefaller ju dess endemism rätt 

 förklarlig. 



