﻿250 ENTOMOLOGISK TIDSKRIFT I 92 I 



Den 1 2 anträffades en ej märkt humla sittande i boet. Den 

 törst iakttagna (och målade) humlan anlände strax därpå, men 

 begav sig skynsamt av igen, när hon såg sig förekommen. På 

 eftermiddagen sutto emellertid båda humlorna kurande i \ar sitt 

 hörn av boet. Den omärkta övernattade på platsen. 



Under en därefter inträffande köldperiod sågos inga humlor 

 till alls. Men en varm dag i slutet av månaden, dä stenhum- 

 lorna allmänt syntes ha lämnat sina vinterkvarter (jordhumlorna 

 visade sig långt tidigare på våren), blev det nytt liv kring asken 

 i fönstret. En hel mängd humlor, både märkta och omärkta, 

 besågo den ännu lediga lägenheten. Någon bosättning blev det 

 emellertid ej av för någon, och de året förut iakttagna striderna 

 uteblevo helt, varav man torde kunna dra den slutsatsen, att 

 dessa uppstå först sedan en humla bestämt sig för boplatsen, 

 påbörjat vaxbyggnaderna och anser sig böra försvara sitt hem. 



Besöken i asken blevo emellertid sedan allt sparsammare, 

 och omkring den 17 juni upphörde de alldeles. 



Orsaken till att ingen humla detta är tog boplatsen i be- 

 sittning torde med all säkerhet vara den, att den kvarliggande 

 gamla vaxbyggnaden ej lämnade rum för ett nytt bos anläggande. 

 Att restaurera det gamla boet tyckes vara ett företag, som deras 

 instinkt ej bjuder dem till, även om det — som jag funnit — 

 ej är omöjligt att förmå ett utvecklat humlesamhälle att godtaga 

 gamla kokonger, ja t. o. m. celler uppförda av tambiet, till ho- 

 nungskärl. Det skulle således vara själva boplatsen och ej det 

 gamla boet, som intressera de återvändande humlorna. 



Iakttagelser, som jag varit i tillfälle att göra, giva vid han- 

 den, att de i ett getingsamhälle på hösten framkomna honorna, 

 i olikhet med dessa i ett humlebo, göra sin första utfîykt först 

 när de en kylig dag sent på hösten bege sig av för att gå i 

 vinterkvarter. Förmodligen försiggår parningen i boet dessför- 

 innan. Honorna lämna boet utan att på minsta sätt orientera 

 sig framför detsamma. Något minne på våren av den gamla 

 boplatsen och något återvändande på samma sätt som hos hum- 

 lorna, skulle därför vara uteslutet. 



Då sedan föregående är kvarsittande getingbon under tak- 

 åsar o. s. v. ofta äro alldeles oskadade, förefaller det emellertid 

 onekligen som en oförsvarlig fördomsfullhet av vårhonorna att 

 ej ta dem i besittning och därmed bespara sig mycket arbete. 

 Åtminstone borde de små endast påbörjade bon, som finnas litet 

 överallt (endast en mycket ringa del av på våren anlagda sam- 

 hällen nå full utveckling), kunna förleda en stammoder att för- 

 enkla sitt arbete. I själva verket synas humlorna vara så bundna 

 vid vad en blind instinkt intalar dem, att de ej äro i stånd att 

 göra en så pass stor avvikelse från den utstakade handlings- 



