104 ENTOMOLOGISK TIDSKRIFT 190O. 



hopletar i närheten, hvarvid lian tydligt utväljer somliga, men 

 förkastar andra i hvilka han först gripit tag. Sedan hålan så- 

 lunda blifvit fylld till mynningen, sammankrafsas och hopsläpas 

 öfver densamma sådant material, som fullständigt harmonierar 

 med omgifningarna, så att det skulle vara omöjligt att upptäcka 

 den, om man ej kände dess plats. Om man förlorat den ur 

 sikte, men af någon anledning vill återfinna densamma, så under- 

 lättas detta mycket därigenom, att man blåser bort det på mar- 

 ken liggande affallet, då hålans grusfyllda mynning tydligt fram- 

 träder. 



Oaktadt mynningen sålunda för mänskliga ögon är nästan 

 omöjlig att U])ptäcka, tvekar en med sitt byte återvändande A/J/- 

 mopJiila ej om dess plats, utan, vare sig flygande eller gående, 

 styr hon merendels rakt på målet, i senare fallet blott med de 

 afvikelser, som terrängförhållandena nödvändiggöra. Ett mindre 

 byte bär Amniophila flygande, ett större släpar hon på marken, 

 i det hon håller fjärillarven i nacken och går grensle öfver honom. 



Stundom tyckes AmmopJiila s verksamhet vara skäligen än- 

 damålslös, såsom då hon, tydligen utan bestämdt syfte, springer 

 omkring och flyttar en pinne här, ett gruskorn där eller när hon 

 i ett tillfälligt anträfifadt hål, som hvarken är hennes eller någon 

 annans, instoppar en sten och därefter genast lämnar platsen för 

 att på ett annat ställe förfara på samma sätt. 



De iakttagelser jag gjort öfver AniviopJiila s lefsnadsvanor 

 under förliden sommar äro i tidsordning följande. 



i) Till en Ai/miop/ii/a, som höll på att stänga ingången till 

 sin nygräfda och ännu ej provianterade håla, lades en fjärillarv, 

 medan stekeln befann sig på en liten utflykt i närheten för att 

 uppsöka gruskorn. Vid larvens anblick studsade Ammophilan, 

 grep den därpå och kastade den åt sidan, på samma sätt som 

 om det varit ett gruskorn. Saken upprepades med samma resul- 

 tat. Detta bekväma sätt att utan möda erhålla ett byte omedel- 

 bart efter hålans gräfning låg utom hennes erf:irenhet och påtag- 

 ligen äfven öfver hennes fattningsförmåga. 



2) Till en annan Ainmophila, som höll på att gräfva sin 

 håla och hunnit så långt därmed, att hon trängde ner med hela 

 kroppen, lades en fjärillarv tvärs öfver ingången, medan stekeln 

 var nere i hålan. Då stekeln trängde sig ut med sin sandbörda. 



1 



