196 ENTOMOLOGISK TIDSKRIFT 1900. 



sammanboende honor träffades 23 sept., då 8 stycken sågos bebo 

 samma håla. Förhållandet erinrar således om det hos Psavuno- 

 pJiila Jiirsîita (se sid. 176), och förklaringen är, såsom jag tror, 

 densamma, nämligen att dessa honor öfvervintra för att först 

 nästa vår börja sin spindeljakt och lägga sina ägg. Ett stöd får 

 denna förmodan däri, att de sistnämnda 8 honorna vid under- 

 sökning befunnos ha outvecklade o\arier, liksom PsamuiopJiila 

 vid samma tid. Intet af de 3 äggrören i hvartdera ovariet inne- 

 höll mogna ägg. De ända till 30 cm. djupa hålor, som de un- 

 der sommarens senare del gräfva ät sig i sanden, äro sålunda 

 öfvervintringshålor. Huruvida de där samboende hjälpts åt med 

 gräfningen, eller om den egentliga ägarinnan blott tolererar de 

 öfriga såsom inhysingar, kan jag ej afgöra. Emellertid skulle, 

 om ofvanstående förmodan är riktig, de om våren synliga indi- 

 viderna vara idel honor. Fastän jag tror detta vara fallet, kan 

 jag ej med visshet påstå, att inga hanar af denna art träffas på 

 våren, enär jag först under senare delen af denna sommar kom- 

 mit att tänka därpå. 



Pompilus unguicularis Thoms. är ganska vanlig på sand- 

 markerna kring Sundsvall och sågs, olikt förutnämnda art, under 

 slutet af augusti samt förra hälften af september fånga vargspindlar 

 och insläpa dem i sina hålor. Hans tillvägagångssätt öfverens- 

 stämmer med den föregående artens. En sådan scen, som jag 

 hade tillfälle att följa från början till slut, skildras härnedan. 



En kringströfvande hona af denna art stötte vid basen af 

 ett grässtånd plötsligt på en vargspindel^ hvilken, som vanligt, 

 genom ett väldigt sidosprång sökte rädda sig från sin bittre arf- 

 fiende. Stekeln anföll upprepade gånger,' men drog sig för hvarje 

 gång strax tillbaka och sprang med uppresta, surrande vingar om- 

 kring i en krets af omkring Vi meters diameter, medan spindeln 

 å sin sida genom blixtsnabba sidokast sökte undkomma och dölja 

 sig mellan grässtrån och blad. Men som en hund sökte stekeln 

 i hans spår och fick snart fatt honom igen, och nu började åter 

 den vilda jakten rundt kring något örtstånd eller någon liten 

 grästufva i många hvarf. Rörelserna voro så hastiga, att det var 

 omöjligt urskilja, om stekeln vid de talrika sammanstötningarna 

 lyckades sticka eller ej. Stundom sägs spindeln kasta sig om- 

 kull på ryggen, hotande med sina käkar. Stekeln närmade sig 



36 



