12 ENTOMOLOGISK TIDSKRIFT 190I. 



det alt en del sidobarr samt öfversidans alla barr sutto kvar. 

 Ktt närsittande skott hade några fa barr afätna; eljest \ar hela 

 plantan oskadad. Den 7 lågo tre ållonborrar döda på jorden ; 

 en hona och en hane sutto till större delen nedborrade i jorden, 

 men äfven dessa voro döda. En hona satt ännu, ehuru föga 

 litlig, på grenarna af granplantan. De dödas tarmkanal var hop- 

 sjunken, och äggen i honorna helt ringa utvecklade. I en när- 

 stående bur, där de insläppta ållonborrarna fodrades med löf, 

 \ oro desamma vid denna tid krya. Den 13 upplyftes plantan 

 ur jorden och undersöktes. Den sista honan låg vid rötterna 

 död, men i jorden anträffades 2 1 ägg. Trots det att hon lefvat i 

 fångenskapen af barr, hade hon haft kraft att utveckla äggen. 

 Därvid är emellertid att märka, att dessa exemplar tagits på trä- 

 den i det fria, och honan i fråga kanske dessförinnan redan ätit 

 så mycket, att hon kunnat uthärda svält så länge och ändock 

 fått äggen utvecklade, ty någon vidare näring hade hon ej genom 

 de få afgnagda barren kunnat erhålla. Att ållonborrarna med 

 uteslutande barr som näring skulle kunna utveckla mogna ägg 

 synes därför icke troligt. Af prof Lampa 1891 anställda försök 

 gingo i samma riktning. Om ållonborrarna under svärmningen 

 sålunda ej kunna lefva af barr, månne de i sin nöd, om löfträ- 

 den bortskaffades, skulle kasta sig öfver klöfvern eller den gröna 

 säden? För att pröfva det förra insläpptes två par den 2 juni i 

 en bur med en växande klöfvertufva. En af dem började snart 

 äta af klöfvern, men upphörde därmed, sedan han ätit ur en liten 

 bit af ett blad. Den 4 voro bladen här och hvar sönderätna, 

 stundom större delen af bladskifvorna. Den 7 voro de två ha- 

 narna döda, men honorna sutto ännu, ehuru tröga pä stjälkarna. 

 Den II satt en hona fortfarande och åt på bladen; den andra 

 var i jorden. Följande kväll var den förra ganska liflig, och 

 klöfvertufvan var nu rätt illa medfaren. Den 13 undersöktes 

 jorden, utan att några ägg anträffades, och några dagar därpå 

 dogo honorna. Samma blef resultatet med unga hveteplantor. 

 Ehuru ållonborrarna således onekligen åto ej sä ringa af både 

 klöfver och sj^äd säd, är det därför ej säkert, att sådan föda är 

 nog för äggens fulla utveckling; någon äggläggning i burarna 

 ägde ej häller rum. 



Den vanliga ållonborren syntes mot slutet af mitt uppehåll 



