REUTER: STATIST. UTREDN. ANG. 0RSAK:NA TILL »HVITAX». IIQ 



märkligt nog för åren 1900 och 1901 endast i mycket ringa 

 grad afvika från hvarandra. 



Räkna vi ut procenttalen för de fem viktigaste hvitaxalst- 

 rarne under hela treårsperioden, gestaltar sig resultatet på föl- 

 jande sätt: 



i8çç — IÇOI. 



1. Pediculoides granimuin 54,30 %■ 



2. Tarso)iemus culniicolus... 18,27 * 



3. AptinotJirips ruf a 12,89 ^ 



4. EriopJiyes coniutus 5,16 » 



5. Isosovia sp. 3,83 » 



94:45 

 Öfriga arter tillsammans 5,55 



Summa 100,00 %'. 



Redan af denna, visserligen ännu i mycket bristfälliga sta- 

 tistik, torde man med tämligen stor bestämdhet kunna sluta sig 

 till, att det egentligen är tre arter, Ped. graminiun, Tärs. cul- 

 micohis och Apt. nifa, som härvid spela hufvudrälerna. Till 

 ställande af dessa arters betydelse såsom hvitaxalstrare i en rik- 

 tigare dager, bör ytterligare framhållas, att nämnda tre arter 

 förorsaka hvitax hos ett rätt ansenligt antal grässlag; detta antal 

 är, för så vidt det tillsvidare är kändt**, för Ped. graminuin 21, 

 för Tärs. culuiicolus 11 och för Apt. ruf a 18. Eriophyes cor- 

 7iutus har anträffats endast på 5 grässlag, Isosonia-':s.x\.Q.xi endast 

 på ett, Calamagrostis cpigcjos. 



I det följande vill jag anställa några jämförelser rörande de 

 olika skadedjurens uppträdande på ett par grässlag, af hvilka 

 ett större antal hvitaxstrån undersökts. Härvid upptages pro- 

 centtalen särskildt endast för de fyra djurarter, hvilka visat sig 

 kunna frambringa hvitax i sådan utsträckning, att de ännu kunna 

 räknas till hufvudanstiftarna af nämnda sjukdomsföreteelse. 



^ Ofvanstående uppgifter hänföra sig endast till förhållandena 

 Finland. 



