124 ENTOMOLOGISK TIDSKRIFT 1903. 



åren 1900 och igoi nå dessa tal en anmärkningsvärd höjd, då 

 de dessutom, niärkeligt nog, visa en ganska nära öfverensstäm- 

 me]se, ehuruväl de motsvarande komponenttalen i icke ringa 

 grad afvika från hvarandra. Vidare finna vi bland de till denna 

 kategori hörande arterna trenne af de fyra förnämsta hvitax- 

 alstrarena, och ensamt dessa tre arter tillsammans representera 

 under hvarje år ett rätt högt procenttal, i rundt tal 75 — 80 %. 



Redan denna statistiska utredning, hvilken visserligen ännu 

 ingalunda är uttömmande, men som dock grundar sig på tre års 

 minutiösa undersökningar af mer än 3,000 hvitaxstrån hos 24 

 olika grässlag, delvis i vidt skilda delar af landet, torde berät- 

 tiga till den slutsats, att man genom noggrant afmäjande och snarast 

 möjligt bortförande från platsen af alla med hvitax behäftade gräs- 

 strån, — icke minst å vägkanter och åkerrenar, där de ofta 

 uppträda i stor myckenhet — skall kunna i afsevärd grad in- 

 skränka uppträdandet af hvitax ett följande år. Denna åtgärd 

 är fullt tillämplig egentligen endast gentemot de till kategorien 

 I hörande arterna, ehuruväl äfven en del af de till kategorien III 

 hörande åtminstone i viss mån torde kunna häri inbegripas. Men 

 den saknar dock heller ingalunda all betydelse för det förnämsta 

 af de till kategorien II förda skadedjuren. Apt. rufa. Det är 

 nämligen högst sannolikt, att åtskilliga unga larver och ägg af 

 denna art genom ifrågavarande förfarande hämmas i sin utveck- 

 ling. Ensamt de till kategorien I hörande arternas betydelse 

 som hvitaxalstrare är ju emellertid så omfattande, att en påtag- 

 lig inskränkning i dessas uppträdande redan skulle medföra en 

 afsevärd fördel. 



Att fullständigt blifva kvitt dessa snyltgäster är själffallet 

 omöjligt. Men detta är ingalunda liktydigt med, att den omor- 

 dade åtgärden vore onödig eller resultatlös. Ty ingen vill väl 

 på allvar påstå, att det icke vore bättre att göra sig af med 

 dessa skadedjur så mycket man kan — och det kan man dock 

 med en god del — än att låta dem obehindradt utvecklas och 

 föröka sig, i synnerher när sagda åtgärd icke kräfver några andra 

 arbetskostnader än sådana, som redan genom det ökade höut- 

 bytet direkt torde betala sig. 



Åtgärderna till bekämpande af ifrågavarande skadedjur kunna 

 slutligen sammanfattas i följande förhållningsregler: 



12 



