SVENSK INSEKTFAUNA. 1 3. 



133 



föda i mån af behof. Nägra släkten samla ej själfva föda åt sina larver utan 

 begagna sig af den, som andra insamlat, och äro således snyltgäster. Genom 

 att flere honor af samma art slagit sig samman och byggt sina bon på samma 



Fig. 2. Samma gaddstekel som i fig. i sedd från sidan, hj hjässan; msk 

 munskölden; m mandibel; kp käkpalp; fb frambröstet; mb', mb", mb'" 

 mellanbröstets olika delar; bl bakbröstet; h', h", h'" höfter; bkr bakkroppen. 

 Öfriga beteckningar såsom i fig. i. Den del af hufvudet, som synes mellan 

 ögats nedre ända och mandibeln, kallas îkindens. 



ställe samt på ena eller andra sättet deltagit i hvarandras 

 arbeten eller mellan sig fördelat göromålen, hafva sanno- 

 likt vissa arter sä småningom utvecklat sig till att bilda 

 samhällen, inom hvilka en i hög grad beundransvärd ar- 

 betsfördelning äger rum, och i hvilka individer af ett sär- 

 skildt slag s. k. arbetare finnas. Dessa äro egentligen 

 honor, som helt eller delvis förlorat förmågan att fort- 

 planta sig, men i stället utföra allt det viktigaste arbetet 

 inom samhället. 



Våra svenska gaddsteklar kunna indelas 

 i följande familjer. 



Öfversikt af familjerna. 



Fig. 3. Apparat å 

 frambenet af en 

 gaddstekel för an- 

 tennernas rengö- 

 ring, sk skenben; 

 sp sporre; fl' för- 

 sta fotleden. 



Bakkroppens första led af vanlig byggnad eller förlängd till 

 ett långt skaft, men aldrig knölformig och genom en djup 

 inskärning skild från den andra. Framvingarne vid roten 

 täckta af ett litet kullrigt fjäll, »vinglocket» (fig. i vi). 

 A. Halsskölden bildar ofvan vanligen endast en smal kant, 

 som ej når lika högt upp, som mellanryggen: dess bak- 

 hörn nå ej upp till vinglocken. Halssköldens sidoknölar 

 genoin en bred inskärning skilda från dess ryggkant. 



5 



