AURIVILLIUS: SVENSK INSEKTFAUNA. 1 3: 1; I. 215 



versikten angifna kännetecknen; buksidans ljusa tvärband 

 hos hanen tydligt bredare i midten. 8 — lo mm. — Gotl., 

 Ög., Stockh.; s. 



5. C. succiiicta L. Behäringen såsom hos föreg. art; bak- 

 kroppen hos båda könen med synnerligt skarpt begränsade 

 och tydliga ljusa tvärband. g — 11 mm. — Sk. — Upl. 



I synnerhet på ljungmark. 



6. C. fodicns Fourcr. Lik föreg. art; bakkroppens tvärband 

 hos hanen något mindre skarpt framträdande. 10 — 11. — 

 Sk.— Og. 



7. C. picistigma Thoms. Till behåringens färg lik de båda 

 föreg. 9 — IG mm. Sk., Gotl.; s. 



8. C. balteata Thoms. Ofvan med grågul, under med grå 

 behäring. 6 — 7 mm. — Sk. — Ög. ; s. 



28. Sikt. Prosopis Fabr. Stinkbin. 



Genom framvingarnes tvänne kubitalfält, af hvilka det inre 

 (fig. 7 c) är betydligt större, den korta, i spetsen breda tungan 

 och den nästan nakna kroppen skilja sig stinkbien lätt från alla 

 andra. Bakvingarnes rotflik är lång och når bortom tvärribban. 

 Mellanbröstets sidor med en från vingarnes bas lodrätt ned- 

 löpande fåra. 



Små svarta, illaluktande bin med gula teckningar i ansiktet, 

 på halsskölden och benen. 



Honorna sakna samlingsverktyg, men bygga dock egna bon, i ihåliga 

 stjälkar eller i trä. Om deras lefnadssätt känner man ännu föga med säker- 

 het. De uppföda sina larver uteslutande med honung. 



Artöfversikt. 



I. Bakkroppens första led vid bakkanten pd hvardera sidan hvitharig. 



A. Mellanbröstet framtill vid öfvergången till den sluttande delen be- 

 gränsadt af en tydlig, upphöjd tvärlist. — Kinderna langa, knappt 

 kortare än mandiblernas bredd vid roten. Hanens ansikte hvithårigt. 

 Efterryggens rotfält nätlikt rynkigt. i. P. hyalinata. 



B. Mellanbröstet framtill utan upphöjd kant. — Hanens ansikte ej eller 

 knappt märkhart hnrigt. 



87 



