BERGMAN, OM RENENS OESTRIDER. 2^ 



Renars och nötkreaturs beteende vid ren-oestridernas 



angrepp. 



Renarna torde ibland se flugorna — jag talar om båda 

 arterna — när de äro i närheten, men de se sällan efter dem. 

 De bruka i stället vid sädana tillfällen stå med sänkt huvud 

 och stel blick, som om de väntade något. Om dä en Ocdc- 

 inagena berör en kroppsdel, rycker det till i huden där, och 

 renen gör ett kast med huvudet ät det hållet eller sparkar 

 till med det ben, som är närmast. Rörelserna komma så 

 ögonblickligt och på sådant sätt, att de måste vara reflek- 

 toriska. Uppenbarligen uppfattar renen oestridernas närvaro 

 huvudsakligen med känseln. 



Det ser ej ut, som om renen h3^ste fruktan för bromsarna. 

 Jag har vid några tillfällen iakttagit, att renar med munnen 

 fångat Oedejnagena-honor på sig själva eller i mossan och 

 sedan ätit upp dem. Men att båda flugarterna, då de be- 

 röra renen, kunna förorsaka honom det allra största obehag, 

 det är säkert. 



En flock renar, som tvingats att vara nere i skogsregio- 

 nen en solklar sommardag, är i trots av värmen nästan stän- 

 digt i rörelse. Jag har försökt att med dem för ögonen be- 

 skriva, hur de bete sig. Med de större i spetsen vandrar 

 hjorden till någon upphöjd plats, där vind kännes, och går 

 där samlad fram och tillbaka eller i ring. 



De humlelika renbromsarna följa seglande med och 

 efter hjorden. Så stannar den och försöker beta eller blott 

 vila något. I senare fallet kan man se alla djuren stå med 

 nosarna mot marken i spänd väntan. Genast äro flugorna i 

 verksamhet. Det märkes pä renarna. Den ena efter den 

 andra börjar stampa med fötterna, göra korta, hastiga spark- 

 ningar, när de känt en hudbroms röra vid sig, skaka pä 

 huvud och hals eller hela kroppen, göra hopp och springa 

 några steg. De yngre kasta sig ibland till marken, men 

 springa snart upp igen såsom träffade av en elektrisk stöt. 

 Flera, som Cephenomyia valt till offer, gömma nosen i mos- 



