68 ENTOMOLOGISK TIDSKRIFT I917. 



HoRVATH i Ungern, OSHANIN och V. Jakovlev (B. E. 

 5lK0BJieBi>) i Ryssland. 



Under åren 1871 — 1874 utarbetade han bl. a. de små 

 afhandlingarna Skmidinavicns och Finlands Aradider, — 

 Skand:s och Finhs Redimidey — Skand:s och Finhs Nabider 

 och Skand:s och Finhs Acanthidcr. Med denna sistnämnda 

 grupp förstod han, väl till märkandes, ingalunda detsamma 

 som han i sina senare arbeten ville kalla AcantJiider utan den 

 verkliga Acanthia lectularia (vägglusen) med dess samsläk- 

 tingar samt familjen AntJiocoridae och några andra därmed 

 besläktade artfattiga familjer. Då dessa småskrifter dock 

 alla innehöllo något nytt af intresse, mottogos de med glädje 

 och höll vid makt en liflig förbindelse mellan R. och hans 

 vetenskapliga kollegor. 



Flera af sina afhandlingar publicerade R. i Not. Sails. 

 Faun. et Fl. Fenn. förh., och han visade stor otålighet i att 

 snabbt fä dem tryckta, ehuru dessa Notiser nödvändigtvis måste 

 utkomma långsamt, då de hade ett så mångsidigt innehåll. 



Så skref han till mig en gång, efter att hafva utfarit på 

 det skarpaste öfver dröjsmålet vid tryckningen af ett af hans 

 arbeten, v Man förlorar ju all lust att publicera något i säll- 

 skapets skrifter. Härefter tänker jag vända mig till P^inska 

 Vetenskaps Sociététen.» Och han fullföljde också sitt uppsåt. 

 Icke långt därefter blef han invald till ledamot i sociététen. 



Ehuru Odo Reuter var en af de yngsta eleverna i sin 

 klass, var han ständigt en bland de bästa och fick oftast 

 högsta vitsordet i de flesta läroämnen. Han var kunnig i 

 språk, såväl de moderna som klassiska, likaså i skilda veten- 

 skaper, som ingingo i kurserna på elementarskolan och gym- 

 nasiet. Att han äfven ägde goda kunskaper i teologiska 

 ämnen samt en viss skarpblick där redan under gymnasiitiden, 

 därom påmindes jag häromdagen helt oförmodadt. Vid nyss- 

 nämnda läroverk i Abo var en sed, att då någon präst eller 

 skollärare disputerade inför domkapitlet, en elev på högsta 

 klassen till sist uppträdde såsom opponent. Afsikten härmed 

 var väl att gifva de unga öfning i att offentligt uttala sig i 

 särskilda ämnen. Nu skulle den på Finlands kultur- och kyrko- 

 historiska utveckling sä inflytelserike Alfred Kihlman, 

 hvilken dog såsom rektor för svenska Normallyceum i Hel- 



