7 o ENTOMOLOGISK TIDSKRIFT I917. 



dels med -h-h-h et -r-R-r- och syftet med dessa var ofta nog 

 kamratskapets förädling och rening eller fosterlandskärlekens 

 uppväckande. En på vers skrifven: Råd till mina kamrater^ 

 som var en af hans tidigaste och slutar med strofen 



»Men Bachus och Venus, 



Dem sky lik paddor och grodor!» 



väckte gyckel och en liflig polemik i bladet och dess skämt- 

 samma kollega T> Bytingcuti . 



Vid denna tid visade Odo Reuter spår af gryende poe- 

 tiska anlag, hvilka sedan gjorde honom vidt känd och hedrad 

 öfverallt, där svenska språket är rådande. Hans poetiska 

 begåfning var af egendomlig art och påminde mycket om 

 J. J. Vecksell, äfven han ett Abobarn. Han var ej i egentlig 

 mening en skolad poet, det var endast tillfälligtvis, emellan 

 sina vetenskapliga arbeten och sträfvanden, han fattade lyran. 

 Han ville ej offra mycken tid till detta »nöje». Hans sånger 

 flöto likasom omedelbart ur en med poetisk inspiration öfver- 

 fylld fantasi; det är som i dem hjärta talade direkt till hjärta; 

 och de verka därigenom värmande och lifvande. För sina 

 ungdomsdikter tog han ämne både från naturen och människo- 

 lifvet och de vittna alla om känslodjup och en ren religiös 

 lifsåskådning, ett arf från det kristna hemmet. Bland dessa 

 dikter, hvilka sedermera dels ingått i studentalbum, diktsam- 

 lingen »Axet», dels i hans senare utgifna egna diktsamlingar 

 dels icke alls blefvo publicerade, vill jag här nämna de öfver 

 särskilda blommor skrifna, hvilka ofta äro idyllisk Ijufva. Se 



här ett par prof. 



Föfgät mig ej. 



En liten blåögd blomma såg 

 Sin bild i källans spegelvåg, 

 Hon tänkte ej på frost och natt 

 Men log så godt så gladt. 



En tanke hvarje blomma bär 

 Uti sin kalk så fin och skär, 

 En tanke, som Gud Fader har 

 Dit ristat skön och klar. 



»Förgät mig ej», så talar Han 



Ur blommans bhck till människan — 



Förgät ej hvad du dyrast har: 



Din himmel ljus ocli klar. 



