JOHN SAHLBERG: ODO MORANNAL REUTER. 7 1 



Draba ver7ia. 

 Ej mer från fästet hvita stjärnor falla, 

 De smultit bort de vinterstjärnor kalla, 

 För vårens milda makt har isig stjärna 

 Sig Ijuft förbytt uti en Draba verna. 



Om Platcuithera bifolia. 

 (Nattviolen) 

 En fråga, hvarför hon sprider sin doft 

 om natten, då alla sofva, besvarasvså 

 »När allt i naturen sofver» 

 Vakar dock Herren, 

 Honom offrar jag då. 

 Tyst hvad skönast jag har». 



Sällan ligger någon humoristisk anspelning i dessa 

 blomsterdikter säsom i den om CaltJia palustris, den grant 

 lysande blomman, som slutar med strofen 



»Du samlar också 

 Flugornas skaror kring dig». 



Äfven fosterländska sånger höra till denna period. De 

 äro korta och kraftiga samt lämna ofta ett djupt intryck. 

 Bland dem vill jag påminna om Den unga krigaren. 



»Ett bröst att hvila vid! 

 En blick, en varm en blid, 

 som ger mitt hjärta frid» 

 En yngling så med värme bad. 



Särskilda tilldragelser i Odo's lif, som» på honom gjorde 

 djupare intryck, gåfvo ofta genast inspiration till en dikt. 



En gång, då han var på ett kort besök hos mig och vi 

 voro på exkursion i Kolva skogar, kom hastigt framspringande 

 en vansinnig flicka med vidt utspärradt hår, hon stirrade på 

 oss en stund med vild blick utan att säga ett ord, ilade åter 

 in i mörka skogen. Samma dag skref han den hemska, 

 gripande dikten: Den vilda flickan. 



Då Odo första gången skulle lämna sitt föräldrahem och 

 resa in till Helsingfors, skref han den underbart sköna, 

 gripande, vemodsfulla sången A/sked till min hembygd, hvil- 

 ken dock ej torde vara tryckt, däri han beskrifver de leende, 

 idylliska nejderna, som han med förtjusning och hänförelse 



