JOHN SAHLBERG: ODO MORANNAL REUTER. 75 



äfven jag på mitt vis är satt pä tinnarna af templet. I vår 

 möjligen, om vi då träffas, mera härom. Nu har jag väl rätt 

 att säga A men icke B. Därmed måste din nyfikenhet ge 

 sig till tåls.» 



Under dessa år hade Odo Reuter icke låtit sin lyra 

 hvila. Vid allehanda familjefester hos vänner och bekanta 

 SS. bröllop, barnsöl m. m. samt vid kamratsamkväm fröjdade 

 han ofta de närvarande med stundom mycket högstämda för 

 tillfället författade verser, och äfven vid allmänna medborger- 

 liga och fosterländska studenthögtidligheter anlitades han då 

 och då att på samma sätt deltaga i programmet. 



En dag infann han sig hos en besläktad familj och be- 

 rättade med bekymmer, att han just fått i uppdrag att vid 

 Studenthusets invigning ett par dagar därefter uppläsa verser till 

 kvinnan, som han enkom för detta tillfälle borde författa. En 

 ung kvinnlig släkting, som tyckte om att litet »näbbas» med 

 honom, yttrade: »du! — skrifva verser till kvinnan! Huru 

 skall det gå? — Huru tänker du börja dem.'' — kanske med 

 orden kvinna! O! kvinna.» — »Nej», sade han, »jag skall börja 

 med 'Yngling'.» »Du gycklar bara», sade hon, och han gick 

 hem att tänka på sina verser. 



Och dagen kom, den efterlängtade stunden, då Finlands 

 studenter skulle emottaga den gäfva, som fosterlandet ville 

 gifva åt »sitt hopp». Högtidsklädda skaror af alla folkklasser, 

 som blifvit inbjudna till högtidligheten, fyllde snart den rym- 

 liga salen i det nyuppförda huset vid ändan af Alexanders- 

 gatan, och med härlig musik tonade Z. Topelii ord 



»Vi byggt ett fäste på morgonrodnans berg, 

 Vi rest dess murar i lioppets rosenfärg!» 



Därpå hölls festtal på finska och svenska. Det senare, 

 som framsades med stilla allvarlig röst af studentkårens d. v. 

 ordförande docenten Otto DONNER, gjorde ett djupt iiîtryck 

 på dem, som hörde det. »Det skall ännu komma tider af 

 pröfningar, och då skall det visa sig, om vår fosterlandskärlek 

 är af ädel metall.» 



Slutligen steg Odo Reuter fram på estraden och de- 

 klamerade sina verser »Till Kvinnan». 



