BERGMAN, OM RENENS OESTRIDER. II5 



Lind ein Vorschieben veranlassen, indem sie zugleich als An- 

 ker für die errungene Position wirken». Uppfattningen av 

 sidohakarna som ankare är emellertid säkert oriktig. De be- 

 hövas ej för att hindra, att larven glider tillbaka. Det hind- 

 ras av de talrika, bakåtriktade taggarna på huden. Vid in- 

 borrandet måste hakarna hava den i fig. 9 återgivna ställ- 

 ningen. De båda främsta spetsarne ligga emot den fasta 

 spetsen på oesophagealstödet och nå något längre fram än 

 den, så att ändarna ligga emot varandra, varigenom de 

 kunna verka som en enda spets. I mikroskopet ser det då 

 vid svagare förstoring ut, som om det fanns tre spetsar på 

 oesophagealstödet. Sedan den mellersta inborrats, vrida sig 

 sidohakarna åt var sin sida (fig. 18), varvid stickkanalen vid- 

 gas. Den mellersta fasta spetsen torde fungera som arre- 

 teringsanordning för att hindra sidohakarnas främre spetsar 

 att slå över åt motsatt sida vid inborrandet. 



De båda huvudtrakeerna sluta baktill i var sin fördjupning 

 på undre sidan av sista segmentet. Jag har ej kunnat iakttaga 

 någon öppning utåt. Den sista delen är ogenomskinlig, mörk. 



Den i subkutana bindväven levande larven är före första 

 hudömsningen lika den här ovan beskrivna med den skillnad, 

 som betingas av tillväxten. De av mig under huden anträf- 

 fade larvernas längd har varit 1,4 — 9 mm. En 3 mm. lång 

 larv är omkring 0,80 mm. i diameter, och en 9 mm. lång 1,25 

 mm. i diameter. Mindre exemplar äro valslika, större så- 

 dana pärlbandslika, fig. 15. Det ser ut, som om larvskinnet 

 ej kunnat utvidgas sä mycket vid segmentgränserna som mel- 

 lan dem. Med lupp kan man iakttaga munhakarna som en 

 svart punkt, vidare ett helt smalt, mindre genomskinligt band 

 runt om larven strax bakom varje segmentgräns och slutligen 

 i bakändan ett fint svartpunkterat fält. De bakersta punkterna 

 i detta fält visa sig vid starkare förstoring vara kraftiga, 

 något nedåtböjda taggar utgående från en rund kitinplatta 

 av svart färg, fig. 21. De övriga äro sådana större eller 

 mindre kitinplattor utan hakar. Taggbesättningen på huden 

 för övrigt ser på de minsta larverna ut som hos de nyss ur 

 ägget framkomna med den skillnad, att taggarna till följd 

 av hudens utvidgning sitta något längre isär. På större exem- 

 plar är avståndet mellan taggarna naturligtvis ännu större. 



