138 ENTOMOLOGISK TIDSKRIFT ICI 7. 



Larven i 3:dje stadiet och dess inverkan pä värddjuret. 



Beskrivningåterfinnes under avdelning 2, sid. 316^ — 318, fig. 

 52 — 55 ocli 60, 61. De bakre stigmaplattorna hava en höjd 

 av I mm. Plattan synes vara tjockare än hos Oedemagena 

 tarandi. Den genomtränges av små kanaler, 0,009—0,025 mm. 

 långa och 0,008 mm. breda, vilka gå snett igenom plattan. 

 Om de äro öppna alltigenom har jag ej säkert kunnat iakttaga. 



De fullt utbildade larverna finner man under månaderna 

 april — juni regelbundet till ett antal av 30 — 62 i svalget, var- 

 est de tagit plats i den utbuktning av bakre svalgväggen, som 

 kallas svalgfickan. Denna blir därigenom betydligt utvidgad. 

 Slemhinnan är mörkröd. Dess epitel är i större eller mindre 

 utsträckning avlossat eller det finnes hål genom detsamma 

 efter larverna. Där det finnes kvar i svalgfickan, är ytliga 

 lagret ofta nekrotiskt. Tunica propria är förtjockad och cell- 

 infiltrerad, I svalgfickans omgivning förekommer det i vissa 

 fall hyperämi och blödningar, ibland ödem. 



Symtomen äro dock icke synnerligen iögonen fallande. 

 Det finnes blodblandat slem i näsborrarna och renen skakar 

 huvudet, fnyser och hostar; sannolikt har han även svårighet 

 att svälja. Då larverna skola ut, framkalla de riktiga nys- 

 attacker, och man kan vid sådana tillfällen få se, huru de 

 slungas fram ur näsborrarna. 



När larverna sitta mycket tätt i svalgfickan, fig. 61, kan 

 det inträffa, att en eller annan råkar komma i lungorna. Det 

 förorsakar i så fall djurets död till följd av aspirationspneu- 

 moni. På vårarna förekommer också hos renen en dödligt 

 förlöpande sjukdom, som ganska säkert förorsakas av dessa 

 larver. I Vilhelmina lappmarker är den av lapparna känd un- 

 der namnet »värka», vingelsjuka, och kännetecknas därav, 

 att djuren gå runt och vackla, innan de falla ned och dö. 

 Enligt benäget meddelande av prof. K, B. WlKLUND är sjuk- 

 domen av lapparna i Frostviken och Skäckerfjällen även 

 känd under namnet »åjje-värka». Jag har haft tillfälle att 

 obducera en ren, som dött i denna sjukdom. Det förekom 

 inga andra förändringar hos densamma än hjärnhyperämi och 

 hjärnödem, uppenbarligen uppkomna genom inverkan av ett 

 stort antal CephenoniYia-\?LX\^x, som förekommo i svalget och 

 näshålan och där förorsakat häftig inflammation. 



