J. MEVES: CATOCALA FRAXINI, L. 233 



Iclarhet i denna tvistefråga, varför jag bjöd mina larver på 

 alla de träd- och buskslag som funnos i min trakt, där fjäriln 

 ju alls icke var sällsynt. Så sammanfördes ask, vars knoppar 

 dock ej ens börjat svälla, med björk, al, asp, rönn, hägg, sälj, 

 pil, hassel och tr}-. Ek finnes ej i trakten, ej heller lind. 

 De första dagarna åto de intet, utan irrade blott ikring på 

 kvistar, blad och glasväggar. Men så började de nafsa på 

 aspkvistarnes bark, där de funno litet ludd, sedan på asp- 

 Icnopparnas och de späda aspbladens ludd, och när de blivit 

 något större, angrepo de själva bladskivorna i kanterna. Ingen- 

 ting annat frestade dem att smaka på. Resultatet blev alltså, 

 att aspcH är larvens näringsväxt, åtminstone vid Sjövilla nära 

 Södertälje. 



Beteende under larvperiodeit. Såsom små äro larverna 

 ytterst livliga och röra sig framåt med förvånande hastighet 

 på samma sätt som mätarelarver. Liksom dessa ställa de sig 

 styft upprätt på de två sista benparen, så snart de vädra 

 någon fara. De äro i denna ställning förvillande lika aspens 

 bladstipler. Syskonen bära ett innerligt hat till varandra; 

 så snart två råka beröra varandra, slänga de ursinnigt med 

 framkropparna. Snart måste de därför skiljas åt. Trådar 

 spinnas flitigt, såväl på glasväggar som andra föremål, och 

 släppa de sig ibland ned på sina trådar. I den mån de till- 

 växa i längd och tjocklek och få alla bukfötter utbildade, 

 bliva de emellertid allt latare, men deras koleriska tempera- 

 ment förnekar sig aldrig; när" de vidröras, slänga de fram- 

 kroppen vilt. Exkrementen lösgöra de med en kraftig släng 

 av bakkroppen. Trådar spinnas nu icke mera annat än före 

 förpuppningen. Största delen av sitt liv sitta de nu orörligt 

 tätt tryckta utmed en kvist, som med styrka omfattas med 

 såväl benen som sidobihangen, vilka förmedla den i och för 

 sig obetydliga färgskillnaden mellan kropp och aspbark, så 

 att de oaktat sin ej ringa kroppshydda äro svåra att upp- 

 täcka. Deras »skyddande likhet» har uppnått fullkomlighet, 

 och att söka nedskaka dem från kvisten lönar alls icke mödan. 

 Endast då och då, med flera timmars mellanrum, vaknar 

 aptiten; då äta de, vare sig det är dag eller natt, med väldig 

 glupskhet, men blott under 5 — 20 minuter, varpå de återfalla 

 till drömmarnas värld. Detta beteende har troligen givit an- 



En omol. Tidskr. Arg. j8. Haft. 3 — 4. (igiy). 16 



