Konservering af murade stekelbon för 

 museiändamål 



af 

 Gottfrid Adlerz. 



Hos de flesta, som ute i naturen haft tillfälle att taga i 

 betraktande de murande steklarnas fristående byggnadsverk, 

 torde väl någon gång tanken på önskvärdheten af deras kon- 

 servering för museernas skådesamlingar ha uppstått. H vad 

 mig själf beträffar var det egentligen under sysslandet med 

 arkeologiska utgräfningar som jag leddes in i denna tanke- 

 gång. På ett sandigt graftalt från den förromerska järnåldern 

 i Östergötland framgräfdes med lätthet stora, föga djupt 

 under markytan stående grafkärl af lera, hvilka, befriade från 

 den omgifvande sanden, föreföUo alldeles hela och oskadade, 

 men vid hvarje om än så försiktigt försök till bortflyttning 

 från platsen ohjälpligen föUo sönder i små skärfvor. Det föll 

 mig då in, att sannolikt en impregnering med en lösning af 

 vattenglas (kali- och natronsilikat) skulle meddela dessa graf- 

 kärl önskvärd hållfasthet och tillåta deras bortförande med 

 bibehållen form. Själf har jag ej fått tillfälle att sedermera 

 pröfva vattenglaset för detta ändamål, men samtidigt kom 

 jag att tänka på att samma medel troligen skulle vara an- 

 vändbart för att varaktigt konservera de bräckliga rör, som 

 lergetingarna (Hoplomerus) af små lerkulor uppmura öfver 

 ingången till sitt bo, äfvensom andra steklars ovaraktiga ler- 

 byggnader, hvilka man hitintills knappast kunnat medföra 

 från själfva byggnadsplatsen. 



Vattenglaset har, som kändt, egenskapen att hastigt 

 hårdna i luften, där det så småningom under kolsyrans in- 



