Hvarpå beror bladminerarnes förmåga 



att om hösten konservera klorofyllet 



i bladen? 



Af 



Ivar Trägårdh. 



5 textfigurer. 

 With english summary. 



De entomologer, soni studerat bladminerarnes lif och 

 vanor, hafva ofta gifvit uttryck åt sin förvåning öfver ett fe- 

 nomen, som karaktäriserar höstminorna, nämligen att bladet 

 på de ställen, där larverna ha utöfvat sin verksamhet, bibe- 

 håller sin gröna färg, länge efter det att den öfriga delen af 

 bladytan gulnat och vissnat. 



Så t. ex. skrifver TUTT i sitt stora arbete »British Le- 

 pidoptera» (1899, s. 177) på tal om Nepticulidernas minor: 

 »It is a remarkable fact that, when the leaves containing the 

 mines of these insects fall to the ground in autumn, the part 

 of the leaf containing the mine resists decay long after the 

 rest of the leaf has become withered, the part containing a 

 larva remaining green after the other parts have changed 

 colour». 



Von Heyden var sannolikt den förste, som gjorde denna 

 iakttagelse; han skrifver nämligen (1848, s. 302): »hos några 

 arter af släktet Neptiada t. ex. N. subbiviaculella, är larven 

 ej fullväxt, när löfven vissna på hösten; den behöfver mera 

 föda, hvilket den erhåller på det egendomliga sätt, att cell- 

 väfnaden runt om minan bevarar sig frisk och grön, länge 

 efter det att öfriga delar af det nedfallna löfvet dött och 

 blifvit bruna. 



