I. tragârdh: höstminornas grüna färg. 



187 



Ncpt/cNhr-n-\\v\:\\ vi se, att intet parenk}-m finnes kvar i 

 minan ; af bladet återstår endast öfre och undre epidermis 

 (ep och epi); däremot är minan fyHd med rundade sam- 

 lingar af encelliga svampar (b) som trängt in genom den 

 döda epidermis. 



Det är gifvet, att i en dj^lik mina redan på ett mycket 

 tidigare stadium än i fråga om Lithocollctis-m\x\?x.\\ en mängd 

 saftledningar skola fördärfvas, 

 och härtill kommer, att Nep- 

 /À7//<r-minan vanligen anlägges 

 i vinkeln mellan midtnerven och 

 en sidonerv och följaktligen 

 äfven genom sitt läge vid viyn- 

 ningc7i af saftledningar i dessa 

 nerver skall utöfva ett större in- 

 flytande. 



Det visar sig också, att i 

 detta fall en betydligt större del 

 af bladytan bevarar sig grön, 

 och, som man ju kunde vänta, 

 ligger hufvudparten af den gröna 

 delen utanför och ofvanför själfva 

 minan (g fig. 5). 



Vi se sålunda, att det ej är 

 nödvändigt att tillgripa den hit- 

 tills gängse hypotesen, att lar- 

 verna afsöndra någon särskild 

 konserveringsvätska, för att för- 

 klara höstminornas gröna färg. 

 Den ofvan gjorda undersökningen 

 af tvänne olika mintyper visar i 

 stället, att olikheterna i fråga 

 om den gröna färgens läge i 

 förhållande till minorna utan svå- 

 righet låter sig förklaras genom 



minornas olika byggnad och deras däraf följade olika grad 

 af förstöring av saftledningen under den tidpunkt, då de i 

 bladen befintliga safterna begynna att utvandra. 



Fig. 5. Skematisk bild af ett ek- 

 blad med fyra N. subbimaculella- 

 minor; m, mina; g, fläck som be- 

 varat sin gröna färg. 

 Sketch of an oak-leaf, with four 

 mines of N. subbimaculella; m, 

 mine; g, patch, retaining its green 

 colour. 



