s. BENGTSSON: UNDERSÖKN. ÖFVER ÄGGEN HOS EPHEMERIDERNA. 287 



nomfallande ljus under mikroskopet ter det senare sig brungult 

 och vida mörkare än det öfriga ägget, som blir gulaktigt. Egen- 

 domligt nog uppträder inom detta släkte epithema, hvars finare 

 byggnad skall nedan närmare beskrifvas, under tvenne olika 

 former: a) en kortare, som är den oftast, d. v. s. hos de flesta 

 äggen, förekonunande (Taf. I. Fig. 4), och b) en mycket längre, 

 toppmösslik form (Textfig. II). 



Äggets längd, inclusive epithema af den kortare formen, 

 0,216 mm., dess största bredd 0,133 mm.; själfva epithemas 

 längd 0,03 mm., dess basala bredd 0,080 mm. — Aggets 

 längd, inclus. långt epithema, 0,270 mm., bredd 0,136 mm.; 

 epithemas egen längd 0,090 mm., dess basala bredd 0,086 mm. 



Chorion är slät, utan skulptur, dess tjocklek 0,0027 "im. 

 Efter tillsats af kalihydrat framträder en mycket skarp gräns 

 mellan en något mera ljusbrytande exochorion och en något 

 t ockare endochorion, båda, såsom färgreaktioner visa (jfr ne- 

 dan), otvifvelaktigt chitiniserade bildningar. 



Om epithemas byggnad har jag iakttagit följande. Det- 

 samma — både den kortare och den längre formen af det — 

 sitter såsom en hätta på den tydligen redan förut färdigbil- 

 dade chorion af den egentliga äggkroppen, som i mikrosko- 

 pet kan följas in under epithema och här visar samma struk- 

 tur som å öfriga ägget. 



I. Det kortare epitJieiiia har närmast formen af ett cir- 

 kelsegment, framåt afsmalnande och med den bredare basala 

 delen omfattande äggpolen. Här är det relät, bredt, ^/2 — ^/a 

 af äggets största tvärdiameter. Dess bakre rand är nästan 

 rak. Det är genom en tydlig incisur på sidorna väl skildt 

 och afgränsadt från det öfriga ägget, med hvilket det befin- 

 ner sig i fast, kongenital förbindelse och det låter sig endast 

 genom våld lossas från detta. 



I afseende på dess finare struktur kunna å optisk ge- 

 nomsnittsbild (Taf. I, Fig. 5) tre olika zoner urskiljas: i) en 

 central, finkornig zon (a), som utgör dess hufvudmassa och 

 som utåt utan bestämd gräns öfvergår i 2) en fibrillar zon (b), 

 sammansatt liksom af mot periferien utstrålande fina, regel- 

 bundet och tätt vid hvarandra liggande, mer eller mindre vå- 

 giga trådar eller hår, sammanhållna af en homogen mellan- 

 substans; och 3) en ljusare, strukturlös randzon (c), som har 



Eiitoiiiol. Tidskr. Arg. j^. H. 2- — 4 (igij). 19 



