2 94 ENTOMOLOGISK TIDSKRIFT 1913. 



De båda polära epithemata äro till hela sin art och inre 

 byggnad och i sammanhang därmed till sin fysiologiska be- 

 tydelse väsentligt olika dem hos C. iticus. I optiskt genom- 

 snitt visa de en obestämdt tradig textur och uppbyggas på- 

 tagligen af en åtminstone i början mycket mjuk och plastisk 

 chitinsubstans. Men hvad som är särskildt utmärkande för 

 dem är, att de, afvikande från alla hittills beskrifna epithemata, 

 icke äro solida bildningar, utan inrymma en tydlig central 

 hålighet, som med en otvetydig aj)ikal öppning mynnar utåt 

 (Tat. II. Fig. 15 — 16). Hålrummets omkrets är i optisk genom- 

 snittsbild kort och bredt konisk, betingadt däraf, att väggen 

 i epithemas perifera delar är starkt förtjockad och små- 

 ningom blir allt tunnare inemot centrum. Bakåt eller inåt 

 mot själfva äggkroppen står hålrummet i direkt kommunika- 

 tion med chorion, som här, i själfva yttersta polen, är ut- 

 bildad i hela sin tjocklek till en mycket tydlig, cirkelrund, 

 af talrika porer genombruten porplatta af 0,oi8 — 0,020 mm. 

 diam. Densamma mäter i sin midt, där den är tjockast, en 

 tjocklek af 0,004 mm. 



W kunna följaktligen här bestämdt konstatera närvaron 

 af en polypor mikropyle, omgifven utåt af en i epithema 

 utbildad och apikalt utåt sig öppnande förgård. Båda 

 epithemata förete samma byggnad och innanför hvart finnes 

 i bägge polerna en lika byggd mikropxle. 



Till beskrifningen af epithematas finare struktur bör slut- 

 ligen tilläggas, att deras yta visar sig, egendomligt nog, 

 beklädd med en mycket tunn membran af 0,0014 mm. tjock- 

 lek, som sedd en face är ytterst fint retikulerad, med rundadt 

 hexagonala maskor af knappt i a diam., In-ilket i optiskt 

 tvärsnitt ger sig uttryck i en tvärstriering. 



Liksom inom fam. Ephevierellidœ och hos släktet Pota- 

 inanthiis träffas å chorion här små rundade, starkt ljusbr\'- 

 tande kroppar, mätande 0.0037 — 0,005 mm, i diam. och ställda 

 ekvatorialt. De stå ensamma och, såsom det tyckes, ganska 

 glest, så att man sällan ser flera än ett par samtidigt af- 

 teckna sig å äggkonturen. De äro utdifferentieringar frän 

 exochorion, i hvilken de i början ses sitta något nedsänkta. 

 De utbilda slutligen h var en lång anhäftningstråd, tjänande 

 sannolikt närmast till äggens sammanhållande till en »Laich- 



