156 ENTOMOLOGISK TIDSKRIFT I912. 



nom att insläppa en aculeatus i ett glasrör, i hvilket förut en 

 spindel med rufipes- eller fn7nipenms-'Àgg blifvit inlagd, kan 

 man lätt bereda sig tillfälle att bevittna den förstnämndes 

 parasitiska tillvägagående, enär aculeatus inom detta trånga 

 utrymme, som förmodligen hos honom framkallar föreställ- 

 ningen om en cell, äfven i fullt dagsljus ses förtära det på 

 spindeln förut befintliga ägget för att längre eller kortare 

 stund därefter — ofta äfven vid fullt dagsljus — i stället 

 anbringa sitt eget. Vid äggläggningen spelar gadden ej rol- 

 len af äggläggningsrör, ej heller anbringas ägget i något 

 med gadden stucket hål, utan sedan gadden utsträckts i sin 

 fulla längd och upprests i rät vinkel mot ryggsidan, framträ- 

 der ägget vid dess bas. Det fästes med något vid den först 

 utträdande äggpolen befintligt klibbämne vid spindelns hud 

 och kommer först därefter fullständigt fram. I denna fästa 

 äggpol uppstår larvens hufvud, och denne måste således på 

 egen hand bita hål på spindelns hud vid äggets fästpunkt. 

 Mer eller mindre långvarig gnidning af abdomens spets mot 

 spindelns hud tycks vara erforderlig för att föranleda gadden 

 att stjälpas ut och ägget att träda fram. 



Om aculeatus insläppes i ett rör, där en spindel, som re- 

 dan bär ett acu/eatus-ägg, blifvit inlagd, förtär stekeln detta 

 ägg af sin egen art för att få tillfälle att anbringa sitt eget. 

 Sålunda erbjöd jag en gång en spindel, som bar ett rufipes- 

 ägg, i tur och ordning åt 12 aculcat7is-\\oviox . Hvar och en 

 af dem förtärde sin föregångares iigg och fäste i stället på 

 spindeln sitt eget. Ingenting tycks hindra att något dylikt 

 äger rum äfven i fria naturen. Men det måste betraktas så- 

 som en skadlig degeneration af instinkten, att den ena indi- 

 viden af en art sålunda omintetgör hvad den andra uträttat 

 för att betrygga artens fortlefvande. Det kunde ju nämligen 

 vara täukbart, att flertalet af de ägg, som lagts af aculeatus- 

 individer på en plats ena dagen, nästa dag förtärdes och 

 ersattes af andra, och på samma sätt kunde det ju tänkas 

 fortgå under hela flygtiden. Resultatet af denna parasitgrupps 

 samfällda arbete under en längre tid skulle i sådant fall bli, 

 att endast ett ringa antal ■kgg till slut skonades, och aculea- 

 tus skulle kanske vara ännu mycket allmännare än hvad nu 

 är fallet, om ej afkommans antal på det antydda sättet 



