G. ADLERZ: RESA TILL ÖLAND SOMMAREN IQII. 165 



lionornas maxiller ha samma knippen af styfva, framåtkrökta 

 borst, som af de andra arterna användas till hopsamling af 

 spindelväf, förefaller dock detta sannolikt. 



Vid en af mina vandringar i Malltorps hage anträffade 

 jag en gång, vägledd af en stark aslukt, ett i strandsnåren 

 liggande dödt kreatur, af det oberörda utseendet att döma 

 jämförelsevis nyligen omkommet. De massor i hvilka emel- 

 lertid Necrophonts-diriev och i all synnerhet Nccrodcs litoi'alis 

 krälade såväl på själfva kadavret som på de om«ifvande 

 buskarna voro helt enkelt något vidunderligt. Man kunde 

 bli frestad att tro, att alla Ölands asbaggar stämt möte på 

 denna plats. Farhågan att ett fall af mjältbrand kunde före- 

 ligga af höll mig från att taga denna rika skalbaggfauna i närmare 

 betraktande, så mycket mer som det vid min anmälning af 

 fallet hos markens ägare förspordes, att ännu ett par kreatur 

 saknades, hvarigenom sannolikheten för en smittosam sjuk- 

 dom ökades. I samband härmed kan emellertid nämnas en 

 annan episod, som ådagalägger, att det ej uteslutande är as- 

 lukten som attraherar dödgräfvarne. Då jag om kvällarna 

 på mitt rum vid lampsken och öppet fönster plägade redi- 

 gera anteckningarna från dagens iakttagelser, inlockades af 

 ljuset hvarjehanda insekter, bl. a. hanar af Lanipyris noctiluca, 

 hvilket visserligen ej innebar något förvånande, enär de flesta 

 lysmaskhanar, som jag haft tillfälle att se, infångats just på 

 detta sätt. I dessa sandiga trakter med sin angenäma sak- 

 nad af myggor utgjordes föröfrigt flertalet af dessa nattliga 

 besökare af harmlösa nattflyn. Men tämligen obehaglig till 

 mods blef jag, när en större skalbagge kom inflygande och 

 slog ner i mitt hår för att omedelbart därefter hamna på 

 bordet och befinnas vara en NecropJionis vespillo. 



För mitt syfte, d. v. s. studiet af pompilider och sphe- 

 gider, var Halltorps hage ingen fördelaktig trakt. Den fuk- 

 tiga och mångenstädes t. o. m. sumpiga marken, skuggan 

 frän de höga och täta trädkronorna, de fläckvis täta och 

 svårgenomträngliga snåren bilda tillsammans ett stycke ur- 

 skogsnatur, som man knappast väntat att möta på Oland, 

 och som ej är gynnsam för de öppna, soliga markernas djur- 

 värld. Här såg jag en dag den höga, grå kroppen af en älg, 

 som i snabbt språng skymtade fram på sin flykt mellan snå- 



