1 66 ENTOMOLOGISK TIDSKRIFT I912. 



ren. Söder om hagen fanns en nästan ogenomtränglig snår- 

 mark af hufvudsakligen taggiga slånbuskar, ur hvilkas laby- 

 rint man nästan kunde förtvifla om att söka sig ut, då man 

 väl råkat in däri. Här tycktes vara ett älsklingstillhäll för 

 älgarna, för hvilkas långa ben de ofta manshöga buskarna 

 ej utgjorde något afsevärdt hinder. Anhopningen af deras 

 cxkrement och det nedpackade gräset mellan buskarna vitt- 

 nade om, att de skygga högdjuren där ansågo sig kunna 

 hvila i trygghet. 



Närmast söder om pensionatet Solhäll finns en med täm- 

 ligen gles växtlighet beklädd sandmark, begränsad i sydväst 

 af en sumpig* björkskog och i öster af en med tallskog be- 

 växt sandås. Snedt öfver denna jämna sandmark går en 

 gångstig bortåt Isgärde. Utmed denna gängstig erbjödos 

 från senare delen af juli goda tillfällen att studera de förut 

 ofullständigt kända lefnadsförhållandena hos Tiphia feniorata. 

 Från Amerika var sedan 1874 genom RiLEY en Tiphia-2iXt 

 känd, hvilken som inspunnen larv anträffats med foderrester 

 af en där såsom svårt skadedjur uppträdande ållonborrelarv, 

 LacJnwstcrna qucrciyia. Hvad som åter i Europa var kändt 

 om lefnadssättet för Tiphia feniorata grundade sig på af 

 BergsÖE och Meinert 1888 gemensamt offentliggjorda med- 

 delanden om en på larver af Rhizotrogus solstitialis anträffad 

 stekellarv, som Meinert enligt en serie skarpsinniga slutled- 

 ningar ansåg icke kunna tillhöra någon annan art än Tiphia 

 fcnwrata. Naturligtvis måste det emellertid betraktas som 

 önskvärdt, att denna slutsats bekräftades genom direkt iakt- 

 tagelse liksom ock att luckorna i kännedomen om Tiphias 

 •utvecklingsstadier och parasitiska metod utfylldes. Pä den 

 nämnda platsen kunde man nästan med säkerhet beräkna 

 att träffa stekeln i fråga framåt kvällarna, kl. 5 — 7, då honorna 

 sågos vandra tämligen långsamt omkring på eller i närheten 

 af gångstigen, ständigt trefvande på marken med antennerna. 

 Här och där sågos de gräfva sig ner för att stanna under 

 markytan längre eller kortare tid, och vid gräfning pä en 

 sådan punkt träffades vanligen på ringa djup en ållonborre- 

 larv, som bar ett stekelägg på buksidan, fästadt på tvären, 

 i ledvecket mellan ett par af de mellersta segmenten, 

 på den plats, där dessa larver pläga kröka ihop sin kropp. 



