SCHMBDT SÁNDOR : 



áll. És e tekintetben nincs különbség az egyik tudomány és a másik 

 tudomány között. Az egyes tudományszakok magas fokú fejlettségének 

 ugyanis a többiekkel való benső érintkezés a legbiztosabb jele. Kezdet- 

 ben isolált tudományok lassanként megközelítették egymást, majd érint- 

 kezésbe léptek, ma meg az érintkezés batárán egybe is olvadtak, ugy hogy 

 itt a mesgye alig vonható meg többé az egyik meg a másik kozott. Egy 

 tudomány területének sincs absolut kizárólagossága, az egyes szakok meg- 

 közelített vagy megoldott feladataikkal a rokon ágak kitűzött czéljainak 

 eléréséhez is járulnak és így lassankent mindig tágabb-tágabb körű, uagyobb- 

 nagyobb szabású problémákhoz futnak az egyes utak, melyeknek közös 

 végpontján, a magaslaton az emberiség java, üdve ragyog. Ez minden 

 tudománynak az igazi, mert közös végső czélja. 



Nem mondhatni, hogy mindig nyilvánvalók vagy legalább könnyen 

 követhetők az utak, melyeken az egyes tudományszakok a közös czel felé 

 együtt iparkodnak. Az elméleti és gyakorlati tudományokban sincs e rész- 

 ben igazi különbség, úgy hogy a tudomány voltakepen mindig csak egy, 

 pusztán a formája más. A múlt megtanított reá, hogy minden, az emberi 

 értelem munkájával kivívott, bár talpalattnyi tér sem maradt mindig és 

 sehol sem meddő, ép úgy, mint a hogy munka nélkül nem vívtak még ki 

 igazán soha és sehol semmit. Semmivel ugyanis nem lendíthetünk semmit. 



Kiknek munkatere tehát az emberiség közös ügyének, az igazi köz- 

 jónak, a tudománynak művelése volt és kik helyüket itt megállva, munká- 

 jukkal lényegesen előbbre is vitték az ügyet, bármelyik nemzet fiai is lettek 

 légyen, mégis minden nemzet bizonyos fokig egyaránt saját fiának érezte 

 őket és érezí. Mert hisz az ö munkájuk hatása áldást hozott minden egyes 

 nép törekvéseire s ez a tudományoknak valóban nemzetközi mivolta, mely 

 a sikeres együtt munkálást s vele a biztosabb, gyorsabb haladást is bizto- 

 sítja. Az ily emberek igazi jótevői méltán az emberiségnek. Míg élnek, 

 egyaránt örömmel emlegetjük őket, s ha meghaltak, pályafutásuk határ- 

 kövénél könyet hullajtunk ugyan, de egyúttal törekvéseiket magunkévá téve, 

 munkájukat folytatjuk es erőinkkel mi is előbbre kívánjuk vinni az ügyet, 

 melynek küzdőterén ők maradandó nyomot hagytak hátra. 



Ez nem az igazi meghalás, nem az enyészet, sőt inkább ez a resur- 

 rectió, ez az emberek örökkévalósága. Az ily egyének elhunytának fájdalmas 

 tudatát ellensúlyozza azon maradandó áldás, mely munkásságukból az 

 utódokra egyaránt háramol, az ö haláluk elszomorító hírét diadalmasan 

 legyőzi azon hálatelt öröm, hogy megszülettek egyátalán. Az ilyenek emlékét 

 föhdézni öröm, velük foglalkozni igazi kitüntetés. 



Ilyen férfiú volt James Dwight Dana is, ki tőlünk távol, mint idegen 

 nemzetnek fia. Éjszak Amerikában, New-York államban Utica-hen 1813. 

 februárius 12-ikén született. Vájjon van-e ma mineralogus, ki ÜANA-nek 

 hírét ne hallotta volna ? Vájjon képzelhető-e ma számba vehető mineralogia, 



