SCHMIDT SÁNDOR : 



logiai kézi könyvek sorába tartozik : akkor láthatjuk csak igazán, hogy a 

 lelkiismeretesen fölhasznált egyes kis hatások összege mire nem képes ! 

 Betegséggel sújtott ezen éveiben hozzátartozói, de ö maga is, nem egyszer 

 belátták, hogy legjobb volna e nagy mű betetőzését talán már másokra 

 bízni, hanem mindezek daczára, mint egyik életlrója, fia Edwaed Salisbüet 

 Dana megjegyzi, a szilárd akaratból eredő önuralommai és hosszú tapasz- 

 talással támogatva, ö azért csak haladt, lassacskán ugyan, de mindig csak 

 előre és végre is 1893-ban a kézirat "már a nyomdába került és az egész 

 munkát 1895 februáriusában, vagyis most egy éve, életének egyúttal utolsó, 

 82-ik evében, halála előtt két hóval, diadalmasan be is fejezte. 



Egy nyolczvankét éves embertől nem mindennapos dolog ez. 

 A sikerben azonban osztozik vele az, ki eletének sorsát az övéhez fűzte, 

 szerető neje, kinek érező szive, őrködő szeme mindig vele volt, úgy hogy 

 nélküle, fiának állítása szerint, sem ez utolsó nagy munkája el nem készül, 

 de sőt egyátalán nélküle sem annyit, sem pedig oly sokáig nem dolgozha- 

 tott volna. 



Míg sétált lakóhelyén, New-Haven-ben, Connecticut, 1895 április 

 havának 1 3-ik napján és az egész napot vidám, eleven hangulatban töltötte, 

 mint rendesen. Este azonban szívbaja támadt, mely másnapra javult ugyan, 

 de azért még akkor este, 1895 április 14-én rövid vergődés után csendesen 

 örökre elszunnyadott. E legutolsó napig mi jele sem volt, hogy szellemi 

 ereje megfogyatkozott volna, úgy hogy élete valóban könnyű, boldog 

 véget ért. 



Dana élete ritka példája az értelmi fejlettség igen magas fokának, 

 melynek alapja már veleszületett ugyan, de két nevezetes körülmény volt 

 az, melynek későbbi igazi nagyságát köszönhette. Az egyik a jó tanárok, 

 a másik az utazás. A jó tanárok s kivált a természetrajz tanítója már mint 

 10 — 12 éves fiúban lángra lobbantották benne a szikrát. Mert nem csak 

 a kathedráról foglalkoztak vele és társaival, hanem valóban nevelték is 

 őket. Kirándulásokra jártak, melyeken érdeklődése a természet tárgyai 

 iránt mind jobban lefoglalta lelket. Nem elég az, ha csak jól tanít a tanár, 

 hanem nevelnie is kell. Mennyi tévedés, mennyi helytelen ítélet támadhat 

 abból, ha a tanár csak a leczkefölmondásra néz ! Az bizonyos, hogy a rossz 

 tanulók később sem válnak épen kitűnő emberekké, de az is bizonyos, hogy 

 JüSTUs VON LiEBiG-röl följegyezték, hogy 1 6 éves koráig elannyira rossz tanuló 

 volt, hogy tanárai csapásnak, szülei pedig szomorúságnak tekintették akkori 

 életét. Charles Darwin sem tartozott kora fiatalságában a szokott érte- 

 lemben vett jó tanulók közé. És mégis, e két rossz diák később csak 

 LiEBiG-uek, DARWiN-uak vált. Hanem hány jóravaló tehetség züllík el a 

 tanítványok lelkével, igazi tehetségeivel nem foglalkozó, automaton tanárok 

 ítélete folytán, a kikből különben hasznosabb férfiakat lehetett volna 

 formálni ! 



