TÁRSULATI ÜGYEK. 41 



viden visszapillantok az imént elmúlt évre, sajnos, nem látom veszteségtől ment- 

 nek társulatunk tagjai sorát. 



Kis, de lelkes csapatunkból a kérlelhetetlen halál ismét néhányat kiragadott 

 8 ezek közül nevezetesen két férfiú az, a kinek névszerinti felemlítésére engem a 

 kiváló érdemeikre való tekinteten, a tisztelet és szaktárs! köteléken kívül még a 

 barátság is kötelez. Pech ÁNTAL-t és Posepny FEEENcz-et értem, és ki ne ismerné e 

 neveket körünkben ? 



Pech Antal, akiazl822-ik évi június hó 14-én Nagyváradon született, 1895. 

 szeptember 19-én mint nyugalmazott m. kir. miniszteri tanácsos zárta le örökre 

 szemeit Selmeczbányán, tehát ugyanott, a hol néhány évvel előbb még mint a 

 bányakerület igazgatója működött, melynek története megírását is az ő buzgósá- 

 gának köszönjük, s melyet egykor a parlamentben is képviselt. A ki valaha érint- 

 kezett vele, az csakhamar megszerette a nyilt jellemű férfiút, a ki a becsületesség 

 és szorgalom valódi mintaképe volt. 



Tetőtől talpig magyar bányász volt, s a ki az ő jóságos szemei tekintetét 

 valaha látta, az teljes bizalommal volt iránta. 



Pech Antal mély tudású férfi volt, a ki életében nem könnyen jutott a fé- 

 nyes állásra, melyet végre betöltött, de ha valaki elmondhatja, hogy mindent, a 

 mit életében elért, azt önmagának köszöni, úgy ezt teljes joggal Pkch Antal 

 tehette. 



Én itt emlékének csak rövid sorokat szentelhetek, de ezek őszinte szívből 

 erednek az iránt, a ki a magyar bányászat érdekében közismerten annyit tett, s a 

 kivel 1867-ben am. kir. pénzügyi minisztériumban szolgálván, őt ott nemcsak tisz- 

 telni, de szeretni is tanultam. 



Hogy mi volt ő a magyar bányászatnak, s mit veszített ez el elhunytával 

 azt csakhamar megérti bárki, a ki tudomást szerez magának ama lesújtó hatásról, 

 melyet halálának híre a magyar bányászat, s az ezzel rokonszenvezők körében 

 előidézett. 



Vele a magyar bányászati irodalom nestora,a «Bányászati és Kohászati La- 

 pok" megalapítója szállt sírba. 1867-ben lépett Pech Antal társulatunk kötelé- 

 kébe is és ennek hű tagja maradt haláláig. 



Midőn 1873-ban Selmeczbányára ment bányaigazgatónak, ott egyszersmind 

 fiókegyesületünk elnöke lett és életének végéig tudta fiókegyesületünk elevenségét 

 fentartani. Közlönyünk munkatársa is volt. Az egyik értekezésében: 'Az úi-völgyi 

 hányászathoz«. (Földtani Közlöny VII. 309. 1.) fejtegeti annak lehetőségét, hogy 

 az úrvölgyi bányákban még mindig volnának új ércztelérek megnyithatók és két 

 évvel későbben beszámolt fiókegyesületüuk 1879. márczius 5-én tartott szakűlésén 

 az ott elért eredményről, mely positivnak nem volt ugyan mondható, de igazat 

 adott ama nagyfontosságú nyilatkozatának, hogy «mennyire szükséges a térké- 

 peken a kőzet minőségének megjelölé8e», és fölismervén a bányászatban a geoló- 

 gia nagy befolyását, a hányageologusok intézményének behozatalán fáradozott. 

 Nyugodjék békében! 



Szomorú szívvel vettük továbbá Posepny Ferencz cs. kir. bányatanácsos és 

 bányászakadémiai tanárnak még 1895. márczius 27-én a Bécs melletti Döblingben 

 történt elhunytának hirét. 



E férfiú nem volt ugyan hazánk szülöttje, mert 1836-ban Starkenbachon 



