WESTriLIAI OARBONNÖVÉNYBE. 119 



fölhalmozódnak a középső részletben is. Az alsó pad nem tartalmaz dolo- 

 mitconcretiókat. A concretiók nagysága nagyon változó és alakjuk nagyon 

 szabálytalan, minthogy a mogyoró- egészen gyermekfej nagyságú gumók 

 gyakran egymással összenötteknek mutatkoznak. Egy majdnem gömbidomú 

 concretiónak kb. 45 cm magasság mellett 60 cm-nél nagyobb az átmérője. 

 A dolomitgumóknak a Hansa-bányában tapasztalt előforduláshoz egészen 

 hasonló a dorstfeldi bányában a <iKatharina» (ittV-ik számmal jelölt) telepben 

 és a VoUmond-bánya azzal azonos "Izabellán telepben. A (iKatharinau -telep 

 legfedöbb telepe a wesztfáliai szénhegység ama 500 — 700 m vastag telepcso- 

 portnak, mely szenének kokszolhatása miatt a tapadóköszén ("Fettkohlen- 

 parthieu) nevet adták. Ezek szerint a wesztfáliai köszénhcgység összes telepve- 

 zető rétegeinek körülbelöl közepében fekszik és mindenütt könnyen azonosít- 

 ható, minthogy közvetlenül fölötte és egészen 1 m-nyi vastagságban puha pala- 

 agyagban Aviculopectoi papiruceus számos kénkovanddal bevont lenyo- 

 mata, s ezeken kívül Goiiiatüok és ritkábban csinos Oiihoceras előfordulnak. 

 Ezen tengeri réteg alatt és a legmélyebb kőszéntelep fölött kb. 340 m-nyi 

 magasságból egy második szint ismeretes, melyben egyéb tengeri állat- 

 maradványokon kívül mint például Ctipridina siibglobularis, GomalUok 

 (Gon. aphaeriem Makt. és Gon. carbonaritis Goldfg.) is előfordulnak. Az 

 Aviculopecicii-réteg fölött már nem találhatók tengeri rétegek. A növény- 

 tartalmú dolomit concretiókat magába záró telepet tehát a wesztfáliai kö- 

 szénhegységben ép úgy mint Yorkshire mellett a köszénformatió legfiatalabb 

 tengeri képződménye fedii). A leírt települési viszonyoknak az angol gumó- 

 kéival — Oldham és Halifax mellett — való összehasonlítás utján Stur 

 azon eredményhez jutott, hogy mindkét előfordulás egykorú és megfelelő az 

 ő úgynevezett schatzlari rétegeivel. Stur ezen geológiai megfigyeléseken 

 alapuló állításával megegyezik az angol és wesztfáliai növénymaradványok 

 egy nagy részének pbytopalaeontologiai vizsgálataim utján bebizonyított 

 azonossága. 



Calamodendreae. 



Ezen család maradványai (Arthropihjs Göppert, Calamodendron 

 BiNNEY, Calamopitiis Williamson) nem ritkák a westfáliai gumókban és a 

 kor legkülönbözőbb állapotjában találhatók. Szerkezetüket Binney, Willi- 

 amson és mások alaposan kutatták ; fölösleges tehát itt az elért eredmény 

 részletes ismétlésébe bocsátkoznunk annál kevésbbé, minthogy az egyes 

 kutatók eredményeinek tökéletes áttekintése, illetőleg ezen érdekes növény- 

 csoport szerkezetéről való jelenlegi ismereteinket Schenk * és különösen 

 gróf Solms-Laübach ** phytopalteontologiai tankönyveikben már közölték. 



* Schenk : Die fossilen Pflanzenreste. Breslau, 188S. 

 ** Solms-Laubach : Einleituug iu dio Palaeophytologie. Leipzig, 1887. 



