IRODALOM. 133 



Annál alaposabban tárgyalja a második rész a felszínen megjelenő üledéke- 

 ket. Megfelelő körülményességgel írja le a medencze északi és déli peremén kibuk- 

 kanó neogen periodusbeli ** mediteiTan, szarmata és pontiis-levantei emeleteket. 

 Világos bizonyítással mutat reá H^UíAVÁts arra, hogy miként édesedett meg 

 a magyar medencze Jiarmadkori tengere a levantei korig, melynek végével az álló 

 víznek uralma az Alföld felett megszűnt. A diluviali.s képződmények tárgyalásában 

 HALAVÁTs-nál először olvashatjuk irodalmunkban azt, hogy a homok és a lösz, a 

 Duna Tisza közének e diluvialis lerakodásai nem édesvízi tengerben vagy tóban, 

 hanem folyómedrekben és szárazföldön mint subaurikus képződmények támadtak. 

 Nagy jelentőségű az Alföld talajának értelmezésében a szerzőnek ama megfigyelése, 

 hogy a futóhomok okozta egyenetlenségek nem csak a diluviumba tartoznak, 

 hanem a jelenkorban is támadnak; sőt még az a löszszerű sárga föld is, mely a 

 Dunának ó alluviumán elterül, részben subaérikus eredetű lehet, mert ta, löszt 

 létrehozó erők még ma is működnek". Azon nézet, hogy a Duna Tisza közének 

 homok területein nincs éles határ a diluvium és az alluvium között, nagyon elfo- 

 gadható ; de ezzel szemben kevésbbé érthető az, hogy mért választja el oly élesen 

 a szerző a tisztán subaérikus löszt korra nézve a lösznemű sárga agyagtól, mely- 

 nek részben a subaérikus keletkezéséhez a víz lényegesen hozzájáriílt ? Hiszen az 

 nyilvánvaló, liogy a diluvium korabeli folyóvizekben és mocsarakban az egykorú 

 porhullások hasonló képződményeket létesítettek, mint a minőket Halaváts csupán 

 az alluviumból ír le ! Azon eredmény tehát, mely a löszt és a vizi lerakodásokkal 

 elkeveredett löszszerű sárga agyagot egymástól elkülöníti (1.301.), a homokot azon- 

 ban a diluvium és alluvium között éles határokkal szétválasztani nem képes 

 (115 1.); végre pedig az artézi kutak fúrólyukaiban a diluvium felső határát éles- 

 nek állítja (lüÜ 1.) elénk, nélkülözi egyfelől a következetességet, másfelöl a meg- 

 győző bizonyítékokat. 



A diluvium és az alluvium elkülönítését a Duna Tisza közötti Alföldön annál 

 kevésbbé tekinthetem úgy megállapítottnak, hogy ezek körülhatárolásában a jövő 

 részletes kutatások nagyobb változtatásokat ne tehetnének, minthogy paleonto- 

 lógiái adatok nem támogatják a térképi különválasztást. Emlős állatok maradvá- 

 nyai nem kerüllek elő bizonyítékul ; a gyűjtött puhatestűek héjai pedig diluvium- 

 ban kivétel nélkül ugyanazoktól a fajoktól származnak, melyek az Alföldnek leírt 

 területén még ma is élnek. Halaváts azon tapasztalata, hogy a diluvium és az 

 alluvium édesvízi és szárazföldi moUusca faunája teljesen ugyanaz (122 1.), felette 

 becses és jól megvilágítják azon nehézséget, melyet Alföldünkön a diluvium és az 

 alluviumnak felismerése emlős maradványok hiányában okoz. 



Az alluvialis képződmények fejezetében vannak a tavak, turjánok és őrjegek, 

 valamint a székes és a tőzeges területek geológiai viszonyainak rövid leírásai. 



A harmadik rész az artézi kutaké. A Duna Tisza közén történt fúrások bő 

 jegyzékében hasznos tapasztalati adatok gyűjteménye van, melyet a geológus és a 



** Az «éra» időjelző a bolognai földtani congressustól elfogadott és a magyar 

 geológusoktól is átvett nomenklatúra szerint egész geológiai csoportokra, tehát itt a 

 kenozoira illik rá. (L. Földtani Értesítő III. 147 lap és Földtani Közlöny 1886. év- 

 folyam 31. lap. 



