134 IRODALOM. 



technikus egyaránt hálásan fog igénybe venni. A zombori, szabadkai és szegedi 

 kutak fúrás körülményei és profiljai részben a szerző megelőző hasznos és 

 tanulságos közleményeiből vétettek át ; azonban sok ujat is tartalmaz e fejezet a 

 két első nagy város fúrásainak ismertetéseiben. 



Az eredmények közül kiemelhetjük, hogy a kifolyó vizet adó artézi kutak a 

 Duna Tisza közén kb. 1 \0 méternél kisebb tengerszinti magasságban fekvő helye- 

 ken remélhetők ; továbbá, hogy az artézi kutak vize a levantei emelet homok- 

 jából fakad. 



A harmadik rész végkövetkeztetései állítják élénkbe az Alföld altalajára vo- 

 natkozó ismereteket, melyeket túlnyomóan nagyobb részükben Halaváts fárado- 

 zásainak és számos megelőző tanulmányának köszönhet geológiai irodalmunk. 



Ezek szerint a 2,á — 17 m vastagságú alluvium alatt, — vagyis futóhomok, 

 löszszerü sárga agyag és tiszta homok alatt — 94,16 — 173,24 m vastagságban fek- 

 szik az agyagos homok vagy homokból és java részt agyagból álló diluvium, mely- 

 nek különböző anyagú rétegei változó vastagságúak és közel fekvő helyeken és 

 egymás felé kiékelődnek (1. a VI. táblát). Bizonytalaunak mondja a szerző a dilu- 

 vium és a levantei emelet között a határt, de határozottan kiemeli, hogy a folyó- 

 beli eredetű diluvialis lerakodások nagy mélységre érnek le és valószínű alsó ha- 

 fcíruk Szegeden, Hódmezővásárhelyen 72 — 08 méterrel a tenger színe alatt fekszik, 

 a mely körülményből önként folyik ama nyilvánvaló következtetés, hogy a levan- 

 tei kor üledékének felülete az Alföld közepe felé lejtősödik, és hogy az Alföld al- 

 talaja a diluvialis korban is még sülyedt, mely folyamat valószínűleg még ma 

 is tart. 



Azon vastag homok lerakodások alatt, melyek a levantei kort az altalajban 

 képviselik, csak a valószínűség szerint fordul elő Zombor és Szabadka között egy a 

 pontusi emelethez tartozó agyag complexus, melynek alját (JÜO m mélységben még 

 nem verte át a fúró. A levantei emeletnek gazdag, puhatestű fauna által jellemzett 

 rétegei egész határozottsággal édesvízi tó lerakodásainak tekintendők (112. és 

 125. lap). 



A szerző ezen eredményt egy megelőző közleményéből idézett paliEontolo- 

 giai adatok alapján elvitázhatatlan bizonyosságul állítja elénk. 



Kevésbbé meggyőzőnek vélem azonban a szerzőnek azon érvelését, melylyel 

 annak lehetőségét támogatja, hogy a Duna a diluvialis korban Vecsés, Monor, Pilis 

 felé a budapest-szolnoki vasútvonal irányában a mai Tiszának folyt volt (125. 1.) 



A Budapest vidéki u. n. plioczén kavicsokat Halaváts a levantei emeletbe 

 helyezi * és ezeket egy tóba ömlő folyó tófenéki törmelék-kúpjának tartja. Biztos 

 tapasztalatokból ismeretes az, hogyha valamely még oly sebes, görgeteget szállító 

 fulyó nyugvó vízbe ömlik, hordalékát azonnal leejti és nem szintes, hanem 

 25 — 3Ü''-al hajló rétegzési telepeket épít föl. 



* E kavicstelepek a belőlük származó Ma.slodun Ai'vcnicnais M. Borsini sze- 

 rint, és saj.át gj-üjtésemből hozzátehetem a Hijip<irioii cf. r/rnrilet-t is, folyóbeli lera- 

 kodások, kétségtelenül a diluviiimnál idősebbek és a közép- és déleurópai pliocennal 

 azonosítandók ; azonban nem nagy kitei'jedésü folyó lerakodások és a tulajdonképeni 

 levantei emeletnek még legfelső szintjével sem egyeztethetők teljes biztossággal a 

 még hiányzó közelebbi palaeontologiai alapvetés nélkül. 



