A BUDAPESTI DUNA PALEOHIDROGRAFlÁJA. 199 



E/.fkki'l rf/A'iiibi'U a I>una iiiiii l):il p:iit.)i'in, a régi clcllatciületünkön, 

 nem találunk ugyan elegendő szálbiin álló rt'-uilil) képződményeket, amelyek- 

 nek kölcsönös tflepi'défléből törésekre k-iietnc következtetni, de szerencsére 

 útbaigazítanak bennünket a felszínen hitható patakok, aiiielyek kevés ki- 

 vétellel mind párvonalasak egymással, még pedig a DK -ÉNy-i irány szerint 

 (6, ábra.) Ahelyett, hogy amint az rendesen szokott lenlii, lefelé irányított, 

 hegyesszöggvl közelítenék meg a főfolyót, ámulva azt látjuk, hogy a fóti- 

 vizet kivéve valamennyi többi hegyesszög alatt fölfelé fut és így öndik bele 

 a Dunába. Ezek a Tece, a Gödi-árok, aPóti-patak felső része Mogyoród ós 

 Fót között, a Csömöri patak, a Sós patak, főleg pedig a Vörös vári -völgy irá- 

 iiyának folytatásába eső Kákospatak. Olyan abnoianitás ez, amelynek bekö- 

 vetkezését csalds az óholocén vége felé a Duna völgyében beállott lezökkc- 

 néssel tudok értelmezni, mely a deltaterület ÉNy-DK-i töréseit felújította 

 és ezzel a csapadékvizeket maga felé terelte. E tekintetben nem tudnók 

 egy véleményen lenni Strömpl GÁBOR-ral, ki ezt a sajátságos völgyi'endszert 

 a Budapi^st körül uralkodó ÉNy— DK-i szél hatásának tulajdonítja, ellen- 

 kezőleg abban a véleményben vagyok, hogy mindezek az említett patakok 

 tektonikai függvényei az ebben az időben mélyebbre sülyedt Duna vonalának. 

 A Duna balparti részének óholocén lezökken és ével kapcsolatos továbbá 

 a hévforrásoknak már előbb említett leszállása a mai termális vonalra. 



Folyománya ennek a zökken esnek továbbá még talán az is, hogy a 

 soroksári Dunaág kialakulásához hozzájárulhatott. Mellesleg említve a buda- 

 pesti termális vonal olyannak tűnik fel előttem, mely a Gellért-hegy fokától 

 nem délnek, hanem DK-nek, Soroksár felé veszi az irányát, további folyta- 

 tásában pedig egyenesen Kecskemét szeizmikus területe felé céloz. Azonban 

 fel kell említenem, hogy Lóczy L. a l)udai)esti termális vonal déli folytatá- 

 sát a Drina -völgyön át Albániának Durazzo és Valóna közti tengerpartjához 

 húzza és Közép-Európának egyik meridionális főtörésónek tekinti. 



Legfőbb kihatása azonban ezen óholocén végi törésnek, mely e lezökke- 

 nésóvel az egész térezín legmélyebb vonalává lett, mégis csak az, hogy ezentúl 

 a Duna a Budai hegység tövéhez láncolódott. 



Vannak azonban a Duna -völgy ezen süppedésének oly pozitív jelenségei 

 is, melyek közvetlenül a függőleges elmozdulás mértékéül is szolgálhatnának. 

 Ezek közé tartozik az Elephas pimigenius i'gyik agyarának a külső Sorok- 

 sári-úton történt főgyűjtő-csatorna épíK'se alkalmával való felfedezése, tehát 

 olyan nívóban, mely legfeljebb a városi terrassz, de semmi esetre a fiatalabbi 

 pleisztocén terrassz magasságának felel meg. Továbbá azok az EUphas pri- 

 migenius zápfogak, melyek ugyancsak ezen a vonalon még pedig a Csepel- 

 sziget K-i partján az elzáró gát fölött történt mélyebb ásás alkalmával fel- 

 fedeztettek, 1 tehát oly szhiten feküdtek, mely körülbelül a mai Dunáéval 

 egyenlő. 



Ezen leletek mély fekvése arra látszik mutatni, hogy a termális törés 

 zökkenése főleg DK-re folytatódott. 



1 Négy darab zápfoíi, melyet a ni. kir. Földtani Intézel gyűjteményének át- 

 engedtem. 



