260 D5 VID GYULA GÁBOR 



pontusi képződmények fedik, de nem is valószínű, már csaka Bakony északnyugati 

 ós délkeleti oldalán talált kövületek nagy megegyezése miatt sem, mert ez épen 

 e két medence vizének összefüggését bizonyítja. Legvalószínűbbnek tartom azt 

 a feltevést, hogy a Nagyba kony délkeleti s déli oldalán az ala phegység a harmadkor 

 v^én vagy a diluvium elején tetemesen mélyebbre süllyedt s talán ugyanekkor, 

 tehát esetleg épen a nagy árkos vetődések idején az északkeleti oldal alaphegysége 

 pozitív szintváltozás színhelye volt. Egyedül ezzel lehetne elfogadhatóan meg- 

 magyarázni a sztratigrafiai részben említett, a Congeria ungula capraes szint 

 nagy magasságából felmerülő nehézséget a Halaváts— Lőrbnthey megalkotta 

 szintezés általános érvényének épségben hagyásával. S talán azokat a gyakran 

 sehogysem érthető nagy eltéréseket a pannóniai -pontusi képződményeknek eme 

 nagy fáradsággal s körültekintéssel megállapított szintezéséből részben másutt is 

 ilyen okokra vihetnők vissza? S ez a magyarázat azt sem teszi szükségessé, hogy 

 fent a halmok tetején, a néha 300 m-t is meghaladó magasságokban feltétlenül 

 a legfiatalabb pannoniai-pontusi képződményeket keressük, vagyis hogy épen 

 ezen magasságokban, melyek a szélnek legjobban ki voltaktéve, a sivatagi korszak 

 letaroló munkájának semmit se juttassunk. 



A területünket alkotó pannoniai-pontusi képződmények vastagságáról 

 szólhatunk még. Lóczy (id. munkája 400. oldalán) a Magyar Alföld túladunai 

 szélén elterülő pannoniai-pontusi rétegek vastagságát 250—300 m-re becsüH ; 

 a Nagybakony északnyugati oldalán, vagyis a lüs-Alföld keleti peremén lerakó- 

 dott pannoniai-pontusi képződményeket pedig a Ba kon yszentlászl ónál végzett 

 szénkutató fúrás alapján még kevesebbre. Ba kon ys zentlászló vasúti állomása 

 mellett ugyanis, 3 km-nyire a Bakonyaljától, 215 m t. sz. feletti magasságban 

 (1898-ban) szénre fúrtaks a fúiólyuk 170 m mélységben (azaz 45 m t. sz. f. magas- 

 ságban) elérte a pannoniai-pontusi rétegeknek e helyen fekvőjét tevő dachsteini 

 mészkövet ; a varsányi Kinotahegy 293 m t. sz. feletti magasságából (melyet még 

 pannoniai-pontusi rétegek borítanak) levonva a fúi'ás t. sz. feletti magasságát 

 (293— 45 = 248), kerekszámban 250 m vastagságot ka pmik az itteni pannoniai- 

 pontusi rétegek vastagságára. Hasonló számítással a mi területünkön tetemesen 

 nagyobb vastagságot kapunk, mert hiszen területünkön a 173 m. t. sz. feletti 

 magasságból kiinduló 210 m mély (37 m t. sz. alatti) fúi'ás fúrólyukja még 

 nem érte el a pannoniai-pontusi rétegek fekvőjét. E 37 m-es abszolút mélységet 

 hozzáadva a köniyék legmagasabb, még pannoniai-pontusi rétegekből felépült 

 pontjához (Szent Pálhegy, 318 m t. sz. f.), 355 m-t kapunk. S ez a minimális s/á- 

 mítás. Ez az érték bizonyára tetemesen növekedett volna, ha a fúrást tovább 

 folytatják. Ha pedig az alaphegységnek a pliocén kor végére feltételezett pozitív 

 szint változását is bevesszük számításunkba, még nagyobb lesz ezen érték. Mhid- 

 ezt egybevetve, hajlandó vagyok területünk pannoniai-pontusi képződményeinek 

 eredeti vastagságát 450—500 m-re becsülni. 



Területünk pannoniai-pontusi rétegeinek fekvőjére vonatkozó feltevé- 

 seinkben végül ismét csak a bakonyszentlászlói fúi'ás adataiból indulhatunk ki. 

 Ezek szerint az ottani pannonini-ptmtusi rétegek közvetlenül a dachsteini mész- 

 kőre települnek. Ebből LÓCZY (id. munkájú 399. oldalán) azt következteti, hogy 

 a Nagybakony északi oldalán is, miként Pápa környékén, a pannoniai-pontusi 



