420 



niíf'nem az 1829. évben megkezdett szabályozó munkálatokkal, melyek csak nem- 

 régen fejeződtek be teljesen, sikerült a Zala alsó folyását és a Kisbalatont lecsapolni. 

 Jellemző, hogy Krieger 1776-ban készült térképe a Zala balatoni torkolatát 

 még 1800 m szélesnek tünteti fel. Manapság már a szabályozott és nagyrészben 

 lecsapolt pusztulóban levő Kisbalaton nem számitható többé a Balatonhoz. 



A Vízrajzi Osztály pontos méretei szerint a Balaton közepes mélysége 

 3 méter. A tó feneke csaknem teljesen sík. A legnagyobb mélységek a déli parthoz 

 közel észleltettek. Míg az északi partok gyorsan alásülyednek, de azontúl lankásak, 

 addig a déli partokon mintegy 34 km-nyire lankásan indul a fenék, majd ezután 

 hirtelen mélyed a legmélyebb medenceszintekig, amelyek mintegy 4 m-t érnek 

 el á tó színe alatt. Három szint különböztethető meg a tómedencében : ezek a 

 deflációs, a fenékszint és az abráziós szint. 



A geológiai viszonyokból a szerző azt olvassa ki, hogy a történelemelőtti 

 korban a tó vize többször felduzzadt, majd ismét leapadt a mai mértékére. Egyik 

 ilyen felduzzadásnál tört magának a víz utat a Dunába, miközben a Sió széles 

 völgyfenekét megalapozta. Tihany és Szántód között kivételes, 11 m mély árok 

 húzódik ívalakban. A tónak eme legnagyobli mélysége váltakozó irányú áramlás 

 következménye. E hosszanti mélységet gyorsan áramló, úgyszólván folyóvíz 

 munkálta ki. Az 5147' 34 km- vízgyűjtő területből a legnagyobb rész 2570"89 km^ 

 Zala megyére jut, míg a legkisebb rész 35"79 km^ Veszprém megyébe esik. Somogy 

 megye 1454"02 km^, a Felvidék 1086*64 km^-rel szerepel a vízgyűjtő területek 

 sorában. A vízválasztók pontos ismertetése után szerző a tavat tápláló vizeket, 

 patakokat veszi sorra. Fűzfőtől Aszófőig a vízrajzi területek pontosan alkalmaz- 

 kodnak a tektonikus szerkezethez. Négy vonal szabályozza e vidék patakjait. 

 Az első vonal a Balaton fő vízválasztója a Séd. illetve az Eger víz felé; a második 

 vonal a literi törésvonal; a harmadik vonal a tridentinus mészkő pereme. 



Tihany maga nem sok vizet ad a Balatonnak. A külső tó mesterséges 

 lefolyása mindig szállít kevés vizet a tóba, a Belső tó nevű mocsaras depresszió 

 azonban ma is lefolyástalan. A két tihanyi tómedence keletkezését illetőleg 

 Cholnoky szembehelyezkedik Lóczy LAJOSsal. Míg Lóczy szerint a tihanyi mo- 

 csaras tavak medencéit a köröskörül kitódult tufaömlések alapozták meg, 

 addig Cholnoky szerint ezek deflációs mélyedéseknek felelnek meg. 



A Pécselyi denudációs medence vizein kívül Aszófő és Akaii közt nem sok 

 víz jut a Balatonba. Akaii és Zánka közti nagy lapos abráziós szint aránj'lag 

 száraz. Akaiitól Badacsonyig nagyobb víztömeget csak a Zánkai, Burnóti patak 

 szállít a Balatonba. Az északi part vízgyűjtőjének egyik legfontosabb vízterülete 

 a Szigligeti öbölbe nyúlik. A tektonikus eredetű bővizű Eger patak felnyúlik a 

 Kisalföld széléig. Cholnoky ezután az Eger patak híd rogra fiájáról nyújt klasszikus 

 leírást, melyben a hegyszerkezeti viszonyokra kiváló tekintettel van. 



Szigliget és a Keszthelyi-hegység közti 3 km széles síkságon a Világos, 

 Tapolcza, és a tekintélyesebb Lesencze patak ömlik a Balatonba. Legérdekesebb 

 ezek közül a tapoltzai melegforrás, melynek 16° C hőmérsékű vize a szarmácziai 

 mészkő fennsík déli szélén fakad. A város alatt fakadó víz mindjárt a tapolczai 

 forrástó alatt malmot hajt és nagy esésben siet le a lapályra. 



A három pataktól elfoglalt vízgyűjtő terület vízválasztóját a Kis-AlfoUl 



