íi K BALOGH MARGIT 



és pedig a tengeri képződmények főképen a paxt közelében, míg az édesvízi üledé- 

 kek a folyó völgyekben járultak liozzá a mai domborzat teljes kialakulásához. 



Már most tekintetbe véve azt a körülményt, hogy az Atlas hegységben 

 a geológiai fölépülés alapján zónákat különböztethetünk meg, állítjuk azt. hogy 

 ez a lánchegység nem egyéb, mint egy része a nagy mediterrán felgyűrődött 

 hegységnek és egészen más jellegíí, mint az egyhangú afrikai kontinens, mert 

 későbben csatlakozott az ősrégi afrikai szárazföldhöz. Azok a nagy mozgások, 

 amelyek a föld kérgének mediterrán részét Afrika tábla-tömegére rátolták, 

 ez a gyűrődés és kiemelkedés, kivéve a marrokkói liegyeket, egyre növekvő 

 intenzitással a tercier kor elejétől a quaterner elejéig cartott. Tekintetbe véve 

 azt a körülményt, hogy az Atlas legmagasabb láncai a Szahara szélén mint- 

 egy összetorlódni látszanak s az északi részében, a Tell-Atlasban a láncok nem 

 ilyen magasak és inkább távolabb állanak egymástól, elfogadható üothpletz 

 elmélete, mely szerint itt egy N S irányú tangencionalis erőt kell feltételez- 

 nünk, mely a Szahara mai határán a legerősebben és leghosszabban működi )tt. 

 ami által itt a felgyűrődés erősebb lett, míg a régebben megszilárdult afrikai 

 tábla ellent tudott állani a működő felgyűrő erőknek. A felgyürődés kezdetén, 

 tehát a harmadkorban kezdődhettek meg a régi parü öv beszakadásai, amely 

 alkalommal fiatal kitörési tömegek kerültek felszíni-e a törési vonal mindkét 

 oldalán, amely folyamat valószinííleg a jelenlegi periódusban ért véget. Az el- 

 sülyedt részeknek egyes tömegei utóbb újból kiemelkedtek, de ekkor már lia- 

 tatmas terciér-korú üledékekkel voltak borítva, amelyek azután, épen úgy, mint 

 a jura és kréta hegységben lerakodott üledékek, a folytatólagos gyűrüdésekben 

 részt vettek. 



Ezzel a típusos felgyűrt lánchegységgel élénk ellen- 

 tétet képez a tőle délre elterülő észak-afrikai sivatagok nagy táb- 

 láj a, amely tulajdonképpen csak egy része az Arabian, Szírián és Mezopo- 

 támián keresztül húzódó, ázsiai táblának. A Vörös tengerből és Szuezi csa- 

 tornától kezdve nyugaton az Atlanti óceánig, míg az Atlasztól és a Közép- 

 tengertől délen egészen a Szudánig tart. 



Fölépítésében nem olyan egyszerű, mint amilyennek első pillantásra 

 látszik. Az alajija ennek is, mint az Atlast kivéve Afrika valamennyi részé- 

 nek, egy ősrégi hegység kristályos palákból és ős eruptiókőzetekből, amelyek 

 délen, továbbá a Nílustól keletre levő magasabb hegységben előbukkannak. 

 Erre paleozós rétegek következnek, főképen a Szahara közepe táján és Senegal 

 közelében : ezek szilur palák és devon homokkövek. Mig azonban az arkáikus 

 kristályos palák gyűrődöttek. addig a paleozós rétegek vízszinte- 

 sen helyezkednek el felettük, úgy hogy itt a felgyürődés már a 

 szilur idő előtt be volt fejezve. A triás és a jura időben itt egy hosszabb szá- 

 razföldi periódus volt, míg a krétakorú tenger ismét nagy területeket borított 

 be e táblán. A nyomai felismerhetők a homokkövekben s a mészkőben Dél- 

 Algerieben, Tripolisban, a Nilus mellékén és egy keskeny vonalban az Atlanti 

 partokon. Az eocénban tengeri lerakodásokból képződött alsó Egyptom ; a mi- 

 océn és pliocén időkre esik a Barka felépülése, míg a belső hegyekben hatal- 

 mas vulkánikus kitörések léptek föl. 



