AZ ŐSEMBER ELSŐ NYOMAI A KARSZT-HEGYSÉGBEN. 51 



A barlang faunája meglehetősen egyhangii. Az előrészben talált nyúlfog- 

 tól eltekintve, a gyűjtött több száz csont túlnyomó része medvéktől származik. 

 E medvecsontok legnagyobb része a barlangi medvétől (Ursus spelaeus Eosenm^. 

 való, vannak azonban egyes darabok, nevezetesen szemfogak, amelyek a barna 

 medvére (Ursiis arctos LJ. vonatkoztathatók. Látjuk tehát, hogy ez a két faj 

 a Karszt-hegységben is együtt élt. A medvecsontok között a csontváznak 

 majdnem minden része képviselve van, egész koponyát azonban nem találtam, 

 <!sak töredékeket. Azonban nemcsak a koponyákat, hanem az alsó állcsontokat 

 is feltördöste az ősember, úgy hogy ép állkapcsot is csak egyet gyűjthettünk. 

 Éppen olyan ritkák a feltöretlen nagy végtagcsontok is. 



A medvecsontok túlnyomó része kisebb-nagyobb bocsoktól való. A leg- 

 kisebbet ezek közül az 11. tábla 1. ábráján feltüntetett baloldali alsó állkapocs- 

 töredék képviseli, melyben a még át nem tört, végleges 4. előzápfog, a c, pnig 

 •és ntj fogmedreinek a nyomai láthatók. Tejfogazattal, sajnos, egyetlen állkap- 

 csot sem találtam eddig, csupán egy baloldali mandibula az, (ü. t. 2. ábra), 

 melyen a tej-szemfog medre még látható. Ez egyébként a legtökéletesebb 

 harlangi-medvebocs állkapocs, amelyet ezideig Magyarország területéről isme- 

 rek, amennyiben a még ki nem bujt végleges i'j tg és pm^ fogakon kívül 

 a cd, /Jí/i, pm^ d^ és ptn^ fogak alveolusai is megvannak rajta. A medvecsontok 

 egyik-másik darabján ragadozóktól származó rágás-nyomok észlelhetők. A cson- 

 tok egytől egyik sárgás-barna színűek. 



A barlangi és a barna medve maradványain kívül, mindössze 5 csontot ta- 

 láltam, amelyek más emlősállattól valók. Ezekben Maska igazgató szíves köz- 

 lése szerint, aki szokott szeretetreméltóságával sietett azokat kérésemre meg- 

 határozni, teljes határozottsággal a párduc (Leopardus pardxts \i). maradványai 

 ismerhetők fel. Maska e tárgyban hozzám intézett levelében megjegyzi, hogy a 

 párducon kívül esetleg még az irbisz vagy hópárduc (Leopardus uncia Scheeb.^ 

 jöhetne számításba, ez azonban kisebb állat, mint aminőre a lokvei párduc- 

 csontok utalnak ; jóllehet Woldrich hasonló nagyságú alsó-ausztriai marad- 

 ványokat Leopardus irbisoides néven utóbbi faj alakkörébe utal.' 



A lokvei Bukovac barlangból előttem fekvő párduc-maradványok, melyek, 

 noha a medve-csontokkal együtt kerültek napvilágra, utóbbiaktól sötétebb, 

 szürkés-fekete színükkel is eltérnek, a következők : 



1. baloldali tibia distális vége (IL t. 3. ábra); 



2. jobboldali calcaneus (IL t. 4. ábra) ; 



3. baloldali metacarpus^ (LL t. 5. ábra) ; 



4. metatarsusj (IL t. 6. ábra) és 



5. m e t a t a r s u Sj (II. t. 7. ábra). 



Párducmaradványok a pleisztocénben általában igen ritkák. Én ilyene- 

 ket először a csarnotai (Baranya m.) preglaciális csont-brecciában találtam s 



* J. N. Woldrich : Beste diluvialer Faunén und des Menschen aus dem 

 TValdviertel Niederösterreichs. Deukschr. k. k. Akadémia Wiss. Wien. Bd. 60. Taf. 

 V. fig. 1—7. 



4*- 



