114 D! LÓCZY LAJOS 



vezetni ; a síkságokon ellenben, ahol a felszín több mérföldnyi, söt napi 

 járónyi szélességben sem hord folyóvizet, a felső talajban elszivárgó vizet 

 keresi fel a nép. Annj'íra átment ez a két víznyerő mód az illető térszínek 

 lakóinak vérébe, hogy a sveici ember irtózik a kútásástól, még ahol 

 megvohia is hozzá a lehetőség jó vizet nyerni a folyók árteréből, szive- 

 sebben vezeti messzebbről a patakvizet udvarába, nem átalva az egész 

 tél munkáját ráfordítani arra, hogy a több száz méternyi hosszaságú 

 vezetékhez számos fenyőfatörzset fúrjon át hosszában. Az Alföld ma- 

 gyarja viszont a vezetett víztől iszonyodik. Mikor H.-M.-Vásárhelyen a 

 két első nyivános ai-tézi kút elkészült, megtörtént az ajánlat, hogy vezet- 

 tessék a víz a város több helyére ; akadt vállalkozó is, aki saját költ- 

 ségén akart a házak faláig nyilvános vezetéket állítani. A képviselő 

 testület azonban nem fogadta el az ajánlatot : umár a mi népünk csak 

 arra szokott, hogy hordóval, korsóval hordja a kútról a vizet ; meg sem 

 tudná becsülni az isten áldását, ha a maga házában csurgathatná a vízet», 

 evvel az axiómával vágták elejét minden további argumentációnak. 



Hogy az artézi kutak ma oly nagy népszerűségnek örvendenek az 

 alföldön, annak egyik jó oka bizonyosan abban rejlik, hogy lefelé mé- 

 lyesztik, ássák azokat, hiszen a legtöbb magyarországi kútásónak az a 

 hite, bog}" vizet mindenütt lehet kapni, ha elég mélyen ássuk a kutat. 



Nem kell közelebbről bizonyítgatnom, miszerint a hegyi nép és az 

 alföldi lakosok közönséges vízellátás módszere sem itt, sem ott nem 

 felel meg az egészségügjd kívánalmaknak ; a mindig csergedező kutak 

 nyugaton a patakokból és a szivárgó vizekből táplálkoznak és nagy szá- 

 razságban csupán a víztartó állott vizét szolgáltatják. A mi aknakútjaink 

 pedig a talajvizet merítik. 



Egyikét másikát inkább festői motívum számára óhajtanám felhasz- 

 nálva látni, mint az ivóvíz szolgáltatására. Mert kétségkívül emeli a 

 tájkép élénkségét egy mindig folyó kút, a melynek medencéjében a 

 galambok fürödnek és csövén a madarak versengenek, hogy a kifolyó 

 frissebb vízből melyikük szürcsöljön előbb. Másfelől pedig az Alföldről 

 alig lehetne tájképet festeni gémes kút. minél hosszabb kútostor és a 

 körülötte delelő gulya nélkül. Az azonban bízonj'os, miszerint itt is, 

 ott is a kutak voltak a járványok terjesztői. A hegyek közt trágyázott 

 szántóföldekről és kaszálókról, síkságokon pedig a sűrűn lakott helysé- 

 gek beszennyezett talajából nyerik a közönséges kutak ártalmas alkat- 

 részeiket. Ha vaunak is jó vizüek köztük, ezek könnyen szennyeződnek; 

 az egyszer romlott vizű kút többé jóra nem változik át. Egyszóval a 

 közönséges kutak, melyek a szivárgott vízből (folyóból) és a talajvízből 

 (földárjából) táplálkoznak, sem minőség, sem mennyiség tekintetében 

 állandó vízszolgálattal nem dicsekedhetnek. Az egészségtan és a mű- 

 szaki feltételek pedig nagyobb községek vízellátására, gyárak használa- 



