A RADIOAKTIVITÁS ÉS SZEREPE AZ UJABBKORI FÖLDKAJZ-GEOLOGIAl FELFOGÁSOKBAN. 44!> 



a készülékben levő levegő térfogatát i-j-el, a ritkítás után kapott térfogatot 

 Vj-vel. WiLSON azt észlelte, hogy azon esetben, ha — ^ < 1'25, a pormentes 

 levegőben lecsapódás nincsen, ellenben ha —^ > 1'25 és < 1"38, akkor ki - 



válik néhány csepp víz. Amint azonban a térfogatok viszonya az 1'.38 értéket 

 eléri, a cseppecskék száma növekedik és síirű köd tölti be a kísérleti edényt. 



Ha EőNTGEN, — vagy másféle radioaktív sugarakat bocsátunk e készü- 

 lékre, akkor amint a térfogatok viszonya az l"25-ot, elérte, azonnal be- 

 áll ködképződés. A cseppecskék annál finomabbak, minél intenzivebbek a 

 ható sugarak. A lecsapódás ebben az esetben a ionokon történt, amint azt Wil- 

 son érdekes kísérlettel ki is mutatta. CmuEné úgy találta, hogy a rádium- 

 emanáció még akkor is kondonzálha.ja a \izgőzöket, ha a levegő nincsen te- 

 lítve. Ha egy edénybe desztilált vizet öntünk és emanációval telt levegőt bo- 

 csátunk hozzá, akkor a lecsapódás elektromos ívlámpa fényénél felhőcske alak- 

 jában látható. Erősebb e tünemény akkor, ha a vízhez kevés kénsavat adunk. 

 Az emanáció jelenlétében keletkezett vízcseppecskék valószínűleg nem elektro- 

 mosak. Hasonló módon szabad légkörben is történhetik lecsapódás. Az ema- 

 náció által létrehozott ionok itt szintén alkothatnak kondenzációs magvakat. 



A 2000 m-nél alacsonyabban keletkező ködök- és felhőknél valószíniíleg 

 a «nagy ionok » szerepelnek. E részecskék már kis telítettségíi levegőben is 

 kondenzálhatják a nedves légtömeget. Nehézségüknél fogva az ily módon ke- 

 letkezett felhők a légáramlatokkal nem szállhatnak magasabb régiókba. Ujabb 

 vízcseppek csak tekintélyes magasságban jöhetnek létre ott, ahol további le- 

 hűlések következtében a telítettség oly nagy lesz, hogy lecsapódás a «kis 

 ionokono történhetik. így magyarázliató a nagy magasságú (10 — 12 km) fel- 

 hők keletkezése. 



Az eső és a hó radioaktivitása. A levegő emanációjának és a 

 vízcseppek keletkezésének ismerete után, rátérhetünk az esővíz és a hó radio- 

 aktivitásának tárgyalására. Közelfekvő az a föltevés, hogy a légköri csapadék, — 

 kerüljön az bármily alakban a földre — a levegőből bizonyos mennyiségű 

 aktiv anyagot hoz magával. Számos kísérlet megerősíti e föltevést. AVilson 

 nagymennyiségű frissen hullott esővizet gyűjtött össze s azt bepárologtatta. 

 A platinaedényben visszamaradt üledék erősen radioaktív volt s a közelébe 

 hozott elektroszkop körülbelül 5-ször oly gyorsan sült ki, mint rendes körül- 

 mények között. A kisülés még akkor is bekövetkezett, ha a sugárzó anyag elé 

 vékony alumínium- vagy aranylemezt helyezett. A hatás azonban nem volt 

 állandó, mert folyton csökkent, míg 30 perc múlva már csak félakkora volt 

 mint eredetileg. Az állott esővíznek elpárologtatása után megmaradt üledék 

 semmiféle aktivitást nem mutatott. E kísérlet többszöri megismétlése alkalmá- 

 val mindig ugyanilyen eredményt kapott, tekintet nélkül arra, hogy nagy 

 vagy kis esőcseppeket gyüjtött-e és hogy a gyűjtés nappal vagy éjjel, az eső 

 kezdete alkalmával, vagy pedig csak órák múlva — történt-e. WiLSONnak si- 

 került az esővíz aktivitását előidéző anyagot csapadék alakjában előállítania 

 azáltal, hogy az esővízben báriurachloridot oldott fel és a báriumot kénsavval 

 kicsapta. Az ily módon kapott csapadék igen erős sugárzású volt. 



