540 GEDEOIC KONSTANTIN 



gyünk képesek kiűzni. Mind a két esetben az izzítási veszteség meghatározására 

 legcélszerűbb a talajt annyira kiizzítani, hogy a szénsavas sók is elbomoljanak 

 és a szénsav eltávozzék. Ennek elérésére a talajt Teclu-féle lámpával, gáz 

 hiányában pedig Bartel-féle alkohol-, vagy benzinlámpával izzítjuk ki. s lehűlés 

 után lemérjük. Az észlelt súlyveszteségböl azután levonjuk a talaj szénsav tar- 

 talmát, melyet külön határoztunk meg. A chloridok elillanása által előidézett 

 súlycsökkenést el kell hanyagolnunk ; ez különben is rendszerint oly kicsiny, 

 hogy nem befolyásolja lényegesen az eredményt. Az izzítási veszteséget gyak- 

 ran a Gustavson-féle húmuszmeghatározásra lemért talajrészböl szokták meg- 

 határozni, csakhogy a talajt tartalmazó csónaknak a csőből való kihúzása és 

 lemérése közben a nagyon is hygroszkópossá vált száraz talaj igen mohón 

 nyeli el a levegő nedvességét, tehát a mérés nem szolgáltat helyes adatot. 



A szénsav meghatározása. A közönségesen használt szénsav- 

 meghatározási eljárást alkalmazzuk, vagyis 10%-os sósavval kiűzzük a talajból 

 a szénsavat és ezt 50% -os kálilúggal megtöltött szénsavelnyelő edényben fog- 

 juk fel. A meghatározáshoz 2—10 gr talajt mérünk le a szénsavsótartalom 

 szerint többet vagy kevesebbet — (előzetes kísélettel közelítőleg meghatároz- 

 zuk a szénsavat), s desztillált vízzel felkeverve, egy óra hosszáig szénsavtól 

 megszabadított levegőt hajtunk rajta keresztül, hogy a talajszemcséken felületi- 

 leg megkötött szénsavat kiűzzük. Ezután hozzáöntjük a sósavat. Ha az elem- 

 zésből az tűnnék ki, hogy a talajban 0-05% szénsavnál kevesebb van, ak- 

 kor a talajt szénsavsómentesnek tekintjük. 



A nitrogén meghatározása. A nitrogén, valamint a humusz 

 meghatározására szolgáló mintából előzőleg nagyító üveg és csipesz segélyével 

 kiszedjük az összes gyökereket és más növényi részeket, s az így előkészített 

 talajból a nitrogéntartalom mennyisége szerint 5 — 20 gr-ot mérünk le. A le- 

 mérendő talaj mennyiségének megállapítása alkalmával az legyen irányadó, 

 hogy a megtitrálandó kénsavból (a szedőbe 40 cm^ kénsavat teszünk) az át- 

 desztillált ammónia legalább 5, de legfeljebb 25 cm^-t használjon el. A talajt 

 porcellán vagy nikkel csészében mérjük le, s platinadrótból készült ecsettel 

 bese25erjük a Kjeldahl lombikba (közönséges szőrecsetet nem szabad használni, 

 mert abból szőrszálak juthatnak bele a lemért talajba). A lombikba 25 cm' 

 tjmény kénsavat ' öntünk úgy, hogy az a lombik nyakán végigfolyva az eset- 

 leg odatapadt talajszemcséket lemossa. Ezután 2 — 3 csepp higanyt teszünk a 

 lombikba, jól összerázzuk, s 2 — 3 óráig meleg helyre téve minden további 

 nélkül megkezdhetjük a forralást, melyet természetesen fülke alatt végzünk. 

 Ua a forralást közvetlenül a kénsav hozzáadása után akarjuk végezni, akkor 



* Magától értetődik, hogy a felhasználandó kénsav nem tartalmazhat nitrogén 

 vegyületeket. Minthogy ilyen kénsavat nehéz nálunk beszerezni, a következőképen 

 segítünk magunkon : 25 cm^ savban a fent leírt módszer szerint meghatározzuk a 

 nitrogént, s a savat légzáró diif;óval ellátott üvegben tartjuk el oly helyen, melynek 

 l3vegöjébe nem juthatnak ammúniás gőzök. A nitrogén meghatározása alkalmával 

 pedig az elhasznált kénsav mennyiségének megfelelő nitroi,'ént a kapott eredmény- 

 ből levonjuk. 



