A TALAJELEMZÉS MÓDSZEREI. 543 



ságra, melyeknek köze darabos rézoxyddal van kitöltve. A csö végét egy- 

 furatú kaucsukdugóval zárjuk el, melybe egy a közepén gömbbé szélesedő 

 üvegcső van tolva ; még jobb, hu kaucsukdugóval való elzárás helyett az 

 üvegcső végét vékonjTa kihúzzuk és szurony alakiü-a hajlítván kaucsukcső se- 

 gítségével a gömbös üvegcsővel kötjük össze. Ezt ismét egy tömény kénsavat 

 tartalmazó elnyelő-készülékhez kapcsoljuk, mely az elégésnél fejlődő vizet 

 köti meg ; ezután következik a két U alakú nátronrésszel megtöltött abszorp- 

 ciós cső a szénsav elnyelésére és végül egy chlormésszel megtöltött szárító 

 torony, mely a levegő nedvességét nyeli el, illetve tartja vissza a nátron- 

 mésszel töltött csőbe való jutástól. Az égetöcső másik végét egyfuratú kaucsuk- 

 dugóval zárjuk el, s a furatban levő csövet tömény kálilúgot tartalmazó mosó- 

 palackkal kapcsoljuk össze, hogy az égetéshez használt levegő, vagy oxigén 

 szénsavmentes legyen. A csőnek azt a részét, melyben a rézoxyd van, kívül- 

 ről kétszer-háromszor körülcsavarjuk rézhálóval, melyet azután vörösrézdróttal 

 erősítünk a csőhöz. A csövet most állványba fogjuk és ügyelünk arra, hogy 

 teljesen vízszintesen feküdjék. Az elégetést a következőképen végezzük: Széles 

 lángú bunsenlámpával lassan és folytonos mozgatás közben felmelegítjük az 

 egész égető csövet, s ha ez megtörtént, a lámpát a csőnek azon része alá áUín- 

 juk, melyben a rézoxyd van. Ha a cső még nem volt használva, akkor az ége- 

 tés előtt az egész csövet ki kell izzítani, hogy a ruhaszálak elégjenek, 

 melyek a tisztítás alkalmával a cső falára tapadva visszamaradtak ; különösen 

 azt a részét kell jól kiizzítani, melyben a rézoxyd van, hogy a rézsodi'ony- 

 hálóból készült két dugó is oxydálódjék. A használatlan csövek kiizzításakor 

 oxygén áramot kell a csövön keresztülhajtani, a már használt cső kiizzítását 

 pedig elegendő levegő áramban eszközölni. Mialatt a rézoxyd réteg izzik, le- 

 mérjük a két nátronmésszel töltött csövet és keskeny, 10 — 13 cm hosszú 

 porcellán-, vagy platinaesónakban az elégetendő talajmennyiségefc (a meg- 

 határozáshoz 2—5 gr talajt veszünk a húmusztartalom mennyisége szerint). 

 Azután összekötjük a két nátronmészcsövet az égetöcsövel, melynek hátsó 

 végébe betoljuk a talajt tartalmazó csónakot. Most elzárjuk a csövet az átfúrt 

 kaucsukdugóval, melynek a csövét kaucsukcső segélyével a mosópalackkal és 

 az oxygéntartállyal kötjük össze. Ezután megindítjuk a légszivattyút, hogy 

 a csőben levő levegőt oxygénnel kiűzzük, s a cső alá ott, ahol a csónak 

 van, egy másik bunsenlámpát állítva megkezdjük az elégetést. A hevítést 

 eleinte igen kis lánggal kezdjük a csónak hátulsó végén és pedig annád kis- 

 sebbel, minél több humusz van a talajban. A lángot a csö alatt lassanként 

 tovább toljuk a csónak másik végéig, s ha a csónakban levő talaj már el- 

 szenesedett, akkor megkezdjük az elszenesedett résznek az elégetését teljes 

 lánggal. 



A lámpát állandóan ide-oda mozgatva a csónakot erős izzásba hozzuk 

 és végül a csö felső rtszét is izzásig hevítjük, hogy a falára lecsapódott, s 

 még el nem égett desztillátumot is elégessük. A humuszból az elégetés kez- 

 detén víz pái'olog el, azután bomlási és elégési termékek; amint ezen utób- 

 biak az izzó rézoxyd rétegen áthaladnak, teljesen oxydálódnak. A bennük levő 

 szén szénsavvá, a hydrogén meg vízzé ég el ; a nitrogén részben nitrogén- 



